Agatha Christie A vád
 	tanúja

 	és más történetek
 	HUNGA–PRINT Nyomda és Kiadó BUDAPEST, 1994
 	A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Agatha Christie: The Hound of Death and Other Stories (Első alkalommal a Wil iam Col ins Sons & Co. Ltd. 
 	kiadásában jelent meg 1933 – ban)
 	FONTANA PAPERBACKS, 1990 Tizenharmadik kiadás ©
 	Agatha Christie Mal owan 1931
 	Hungarian translation © dr. Vil ányi György 1994
 	ISBN 963 8413 45 X ISSN 0865 1485
 	Kiadja a Hunga–Print Nyomda és Kiadó Felelős kiadó: BARÁZ MIKLÓS ügyvezető igazgató Kiadóvezető: GELLER TIBOR
 	Felelős szerkesztő: LEYRER GINDA Művészi tanácsadó: BARAZ KLÁRA Boritófotó: SYGVA PLUS
 	Tiparul executat sub cda. 62/1994, la Imprimeria de Vest, Oradea, str. Maresal Ion Antonescu nr. 105.. Románia TARTALOMJEGYZÉK
 A 

 	VÁD
 	TANÚJA.......................................................................4
 A 

 	HALÁL
 	AGARA.................................................................26
 A 

 	VÖRÖS
 	JELZÉS.................................................................43
 A 

 NEGYEDIK

 	UTAS..............................................................63
 A

 	CIGÁNYASSZONY............................................................79
 A

 	LÁMPÁS..............................................................................89
 A

 	RÁDIÓ..................................................................................98
 A 

 	KÉK 
 	VÁZA
 	REJTÉLYE..................................................112
 	SIR ARTHUR CARMICHAEL KÜLÖNÖS
 	ESETE........130 
 A 

 	SZÁRNYAK
 	HÍVÁSA......................................................150
 	S.O.S........................................................................................178
 	A VÁD TANÚJA
 	Mr. Mayherne megigazította a szemüvegét és megköszörülte a torkát, a rá oly jel emző száraz köhintéssel. Azután megint alaposan szemügyre vette a vele szemben ál ó, szándékos emberöléssel vádolt férfit. 
 	Mr. Mayherne kifogástalan modorú, választékosan, már–már piperkőc módjára öltözködő, szürke, szigorú tekintetű, apró emberke volt. Egyáltalán nem volt ostoba. 
 	Sőt mint védőügyvédnek, nagyon magas volt az ázsiója. 
 	Amikor az ügyfelével beszélt, a hangja rendszerint szárazon csengett, de nem volt benne egy csipetnyi el enszenv sem. 
 	– Ismételten rá kel mutatnom arra, hogy a helyzete rendkívül súlyos, ezért a legteljesebb őszinteségére van szükségem. 
 	Leonard Vole, aki révedezve bámulta az előtte levő üres falat, most a védőjére pil antott. 
 	– Tudom – mondta csüggedten. – Ál andóan ezt mondja nekem. Még most sem tudom azonban felfogni, hogy gyilkossággal 
 	vádolnak... Gyilkossággal! És milyen
 	ocsmány bűnnel is. 
 	Mr. Mayherne természetétől azonban távol ál t az érzelgősség, ő nagyon is gyakorlatias beál ítottságú ember volt. Ismét köhintett egyet, levette a szemüvegét, és gondosan megtisztogatta. Amikor végzett a művelettel, és újra az orra hegyére il esztette, így szólt:
 	– Igen, igen, igen. Nos, kedves Mr. Vole, mindent el fogunk követni, hogy kiszabadítsuk... és ez sikerülni is fog... A magam részéről meg vagyok győződve erről. Szükségem van azonban az őszinteségére! Látnom kel ugyanis, mennyire terhelő az ügy önre nézve. Csak akkor tudjuk kidolgozni a védelem legjobb irányvonalát. 
 	A fiatalember még mindig ugyanolyan kábán, letörten bámult rá. Mr. Mayherne az esetet elég sötétnek tartotta, véleménye szerint a letartóztatott férfi bűnösségéhez nem férhetett kétség. Most először kételkedett ebben. 
 	– Ön azt hiszi, hogy bűnös vagyok – mondta halkan Leonard Vole. – Esküszöm azonban, hogy nem vagyok az! 
 	Tudom, hogy rosszak a kilátásaim. Olyan vagyok, mint a csapdába került vad. Minél inkább próbálok kijutni belőle, annál inkább fogva tart. De nem én tettem, Mr. Mayherne, nem én tettem! 
 	Ilyen helyzetben mindenki az ártatlanságát hangoztatja, Mr. 
 	Mayherne jól tudta ezt. Akarata el enére mégis mély benyomást tett rá a vádlott. Végtére is előfordulhat, hogy Leonard Vole ártatlan. 
 	– Mr. Vole, igaza van. Rosszabbak már nem is lehetnek a kilátásai. Mégis elhiszem azt, amit ál ít. Most azonban lássuk a tényeket! Azt akarom, mondja el a saját szavaival, mégpedig a lehető legpontosabban, hogy hogyan ismerkedett meg Miss Emily French–csel. 
 	– Egyik nap az Oxford Streeten láttam, hogy egy idős hölgy megy át az úton. Nagyon sok csomag volt nála. Az úttest közepén elejtette, és megpróbálta összeszedni a zacskókat. Egy autóbusz majdnem elütötte, éppen csak, hogy épségben elérte a járdát. Kába és ijedt volt, annyira kiabáltak vele a járókelők. Összeszedtem a csomagokat, amennyire tudtam, levertem róluk a sarat, az egyiket újra átkötöztem, és aztán valamennyit átadtam neki. 
 	– Szó sem volt arról, hogy megmentette volna az életét? 
 	– De nem ám! Mindössze egyszerű udvariassági gesztus volt a részemről. A hölgy nagyon hálás volt, melegen megköszönte a segítséget, és valami olyasmit mondott, hogy a modorom nem olyan, mint az ifjú nemzedék legtöbb tagjáé... már nem emlékszem pontosan a szavaira. Kalapot emeltem, és elmentem. Nem számítottam rá, hogy valaha is látni fogom. Az élet azonban tele van véletlenekkel. Még aznap este találkoztam vele az egyik barátom házában. 
 	Tüstént megismert, és kérte, hogy mutassanak be neki. 
 	Ekkor tudtam meg, hogy Miss Emily Freneh a neve és Cricklewoodban lakik. Kicsit elbeszélgettünk. Azt hiszem, az a fajta idős hölgy volt, aki hajlamos hirtelen megkedvelni valakit. Ez történt az én eseteimben is, pusztán azért a jelentéktelen cselekedetért zárt a szívébe, amelyet bárki megtett volna a helyemben. Távozáskor szívélyesen kezet nyújtott és kérte, hogy látogassam meg. Természetesen azt válaszoltam neki, hogy a legnagyobb örömmel teszek eleget a meghívásnak, mire sürgetett, hogy jelöljek meg egy napot. Nem volt nagy kedvem elmenni, de a visszautasítás bárdolatlanság lett volna tőlem, ezért a következő szombatban ál apodtunk meg. Távozása után hal ottam valamit róla a barátaimtól. Azt mondták, hogy gazdag, különc, egyedül él a szobalányával, és nem kevesebb, mint nyolc macskája van. 
 	– Értem. Az, hogy a hölgy tehetős, már ilyen korán felmerült? – kérdezte Mr. Mayherne. 
 	– Ha azt hiszi, hogy én érdeklődtem... – kezdte hevesen Leonard Vole, de dr. Mayherne egy kézmozdulattal lecsil apította. 
 	– Úgy kel néznem az esetet, ahogyan a másik oldal fogja bemutatni. Az átlagos szemlélő nem tételezte volna fel Miss Freneh–ről, hogy gazdag hölgy. Szerényen, csaknem szegényesen élt. Ha nem mondták volna önnek az el enkezőjét, minden valószínűség szerint azt hitte volna, legalábbis eleinte, hogy szűkös anyagi helyzetben van. 
 	Pontosan ki volt az, aki megmondta önnek, hogy a hölgy tehetős? 
 	– A barátom, George Harwey. Az ő házában tartottuk az összejövetelt. 
 	
 	– Lehetséges, hogy emlékezni fog erre? 
 	– Ezt igazán nem tudom megmondani. Most már jó ideje ennek. 
 	– Így igaz, Mr. Vole. Tudja, az lesz a vád első célkitűzése, hogy bebizonyítsa, hogy önnek súlyos anyagi gondjai voltak
 	– márpedig ez megfelel a valóságnak, nemde? 
 	Leonard Vole elvörösödött. 
 	– Igen. Pokoli balszerencsém volt akkoriban – válaszolta halkan. 
 	– Így igaz – mondta ismét Mr. Mayherne. – Mint említettem, anyagi helyzete nem volt éppen rózsás, akkor találkozott ezzel a gazdag, öreg hölggyel, és szorgalmasan ápolta a vele való ismeretséget. Nos, ha az lenne a helyzet, hogy fogalma sem volt róla, mennyire gazdag, és csak emberbaráti szeretetből látogatta... 
 	– Pontosan így volt! 
 	– Kétségkívül. Nem vitatom ezt az ál ítását. Mint kívülál ó veszem szemügyre a történteket. Nagyon sok függ Mr. 
 	Harwey–tól. Emlékszik–e arra a beszélgetésre vagy sem? 
 	Megkeverheti–e úgy az ügyész, hogy azt higgye, erre később került sor? 
 	Leonard Vole néhány pil anatig gondolkodott. Azután elég határozottan, de meglehetősen sápadtan így szólt? 
 	– Mr. Mayherne, nem hiszem, hogy ez a megközelítés sikeres lenne. A jelenlevők közül többen hal ották a megjegyzését, egy–kettő közülük még gúnyolódott is velem, hogy meghódítottam egy gazdag, idős hölgyet. 
 	Az 
 	ügyvéd 
 	kézlegyintéssel 
 	próbálta 
 	palástolni 
 	a
 	csalódottságát. 
 	– Micsoda pech! – mondta. – Gratulálok azonban a nyílt beszédéhez, Mr. Vole. Elvárom öntől, hogy mindenről tájékoztasson. Egyébként egyetértek önnel. Katasztrofális lett volna erre felépíteni a védelmet. Ezt teljesen ki kel hagynunk. Tehát megismerkedett Miss French–csel, többször meglátogatta, az ismeretségük elmélyült. Mindez azonban magyarázatot igényel. Ön harminchárom éves, jó külsejű, kisportolt fiatalember, akinek sok barátja van. Miért áldozott olyan hosszú időt egy idősebb asszonyra, akivel aligha lehetett közös témájuk? 
 	Leonard Vole ideges mozdulattal tárta szét a kezét. 
 	– Erre nem tudok válaszolni... valóban nem tudom megmondani. Az első látogatás után erőltette, hogy jöj ek el újra. Elmondta, mennyire magányos és boldogtalan, megnehezítve ezzel számomra a visszautasítást. Olyan nyíltan kimutatta, mennyire megkedvelt, és hogy mennyire ragaszkodik hozzám, hogy kínos helyzetbe hozott. Tudja Mr. Mayherne, nagyon gyenge lelki alkat vagyok... amolyan sodródó típus... egyike vagyok azoknak, akik nem tudják azt mondani: „nem". Ha akarja elhiszi, ha akarja nem, a harmadik vagy negyedik látogatás után rájöttem, hogy kezdem őszintén megkedvelni az öreglányt. Az anyám meghalt, amikor még gyerek voltam. Az egyik nagynéném nevelt fel, de ő is elment, mielőtt a tizenötödik évemet betöltöttem volna. Ha azt mondanám, hogy őszintén örültem annak, hogy anyáskodnak felettem és dédelgetnek, bizonyára kinevetne. 
 	Mr. Mayherne egyáltalán nem nevetett, hanem megint lekapta 
 	az 
 	orráról 
 	a 
 	szemüvegét 
 	és 
 	alaposan
 	megtörölgette. Ez az ő esetében mindig annak a jele volt, hogy valamit nagyon alaposan megfontolt. Azután így szólt:
 	– Elfogadom a magyarázatát, Mr. Vole. Azt hiszem, ez lélektanilag nagyon is lehetséges. Az persze más kérdés, hogy az esküdteknek is ez lesz–e a véleményük. Kérem, folytassa! Mikor kérte meg először Miss French, hogy nézzen utána az üzleti ügyeinek? 
 	– A harmadik vagy a negyedik látogatásom után. Nagyon kevéssé értett a pénzügyekhez, és aggódott némelyik befektetése miatt, 
 	Mr. Mayherne szigorú pil antást vetett rá. 
 	– Vigyázzon, Mr. Vole! Janet Mackenzie, a szobalány azt ál ítja, hogy Mrs. French kiváló üzletasszony volt, és minden üzleti ügyét maga intézte. Ezt a bankárjai is tanúsítják. 
 	– Nem tehetek róla, nekem ezt mondta – jelentette ki Vole. 
 	Mr. Mayherne pár percig csendesen figyelte a férfit. Ámbár nem ál t szándékában megmondani, Leonard Vole ártatlanságába vetett hite ezekben a percekben erősödött meg. Jól ismerte az idősebb hölgyek gondolkodásmódját. 
 	Maga előtt látta a jó megjelenésű fiatalemberbe belehabarodott Miss French–et, amint a legkülönbözőbb ürügyekkel hozakodik elő, hogy a férfi újból és újból meglátogassa őt, Mi sem egyszerűbb annál, minthogy járatlannak tünteti fel magát az üzleti életben, és megkéri a férfit, hogy segítsen neki a pénzügyekben? Elég gyakorlatias asszony volt ahhoz, hogy tudja, egyetlen férfi sem tud el enál ni annak, ha fensőbbségét ilyen látványos módon elismerik. Leonard Vole–nak hízelgett a dolog. 
 	
 	Tálán azt sem bánta, hogy a fiatalember megtudja, milyen gazdag. Emily French, ez az erős akaratú öregasszony hajlandó volt megfizetni annak az árát, amit megkívánt. 
 	Mindez keresztülvil ant Mr. Mayherne agyán, de nem beszélt róla, hanem rendületlenül tovább kérdezett. 
 	– Kérésére foglakozott is az ügyeivel? 
 	– Igen, foglalkoztam. 
 	– Mr. Vole – mondta az ügyvéd –, nagyon komoly kérdést fogok most feltenni önnek. Életbe vágóan fontos, hogy az igazat válaszolja. Komoly anyagi gondjai voltak. Ön kezelte az idős asszony pénzügyeit, egy öreg hölgyét, aki a saját beval ása szerint keveset vagy egyáltalán semmit nem értett az üzleti. élethez. Előfordult, hogy valamikor, valamilyen módon a saját céljaira fordította az önre bízott értékpapírokat? Végrehajtott valaha is a saját anyagi hasznára olyan pénzügyi műveletet, amely nem kerülhet napvilágra? – Mr. Mayherne intett a kezével, hogy még nem fejezte be. – Mielőtt válaszolna, kérem, várjon egy percig. 
 	Két út ál nyitva előttünk. Bemutathatjuk, mennyire becsületes és feddhetetlen volt a hölgy ügyeinek intézésében, 
 	miközben 
 	rámutatunk 
 	arra, 
 	milyen
 	valószínűtlen, hogy gyilkosságot követne el annak a pénznek 
 	a 
 	megkaparintásáért, 
 	amelyet 
 	jelentősen
 	egyszerűbb eszközökkel is megszerezhet. Viszont, ha a vád rábukkanhat valamire a működésében... Gorombán fogalmazva, ha bebizonyítható, hogy bármilyen módon becsapta az idős hölgyet, azt kel hangsúlyoznunk, hogy nem volt indítéka a gyilkosságra, hiszen már a rendelkezésére ál t a bőséges jövedelmi forrás. Remélem, érti a különbséget. Kérem, gondolkozzék, mielőtt válaszol! 
 	Leonard 
 	Vole 
 	azonban 
 	egyetlen 
 	pil anatig 
 	sem
 	gondolkodott. 
 	– Miss French ügyeiben mindenkor tisztességgel jártam el, és tevékenységem minden kritikát kiál . A legjobb tudásom szerint léptem fel az érdekében, és erről mindenki meggyőződhet, aki utánanéz. 
 	– Köszönöm. Nagy kő esett le a szívemről – mondta az ügyvéd. – Túlságosan okosnak tartom ahhoz, hogy hazudjék nekem ilyen fontos kérdésben. Ezt akár bóknak is veheti. 
 	– Ami leginkább az ártatlanságom mel ett szól, az bizonyára az indítóok hiánya – magyarázta élénken Vole. –
 	Feltételezem, ez a lényege annak, amit mondott. Ha ugyanis abban a reményben ápoltam volna az ismeretségemet a gazdag, idős hölggyel, hogy pénzt keressek, akkor a halála minden bizonnyal áthúzta volna az elképzeléseimet. 
 	Az ügyvéd átható pil antást vetett rá. Azután ez alkalommal szándékosan ismételte meg máskor öntudatlan, csaknem gépies mozdulatát a szemüveggel. Csak amikor az már újra szilárdan ült az orrán, akkor szólalt meg újból. 
 	– Mr. Vole, nem tud róla, hogy Miss French végrendeletet hagyott hátra, amelyben önt jelölte meg legfőbb örökösének? 
 	– Micsoda? – A vádlott felugrott. Arcán őszinte megdöbbenés látszott. 
 	– Istenem! Mit mond? Rám hagyta a pénzét? 
 	Mr. Mayherne lassan rábólintott. Vole leroskadt, fejét a kezébe temette. 
 	– Úgy tesz, mintha semmit nem tudott volna erről a végrendeletről? 
 	– Úgy teszek? Nincsen ebben semmi. tettetés. Egyáltalán nem tudtam róla. 
 	– Mit szólna ahhoz, ha azt mondanám, hogy a szobalány, Janet Mackenzie megesküszik arra, hogy tudta? Hogy Mrs. 
 	French elmondta neki, megyitatta önnel ezt a témát és közölte önnel a szándékát? 
 	– Hogy mit szólnék hozzá? Azt, hogy hazudik! Nem, ez talán így túl erős. Janet idősebb nő. Hű kutyaként ragaszkodott az asszonyához, engem pedig nem kedvel. 
 	Féltékeny és gyanakvó volt mindig is. Csak arra tudok gondolni, hogy Miss French közölte a szándékát Janettel, és Janet vagy félreértette, amit az asszonya mondott neki, vagy eldöntötte magában, én beszéltem rá az idős hölgyet, hogy ezt tegye. Minden bizonnyal most már ő maga is elhiszi, hogy ezt valóban Miss French mondta neki. 
 	– Arra nem gondol, hogy szándékosan hazudik, annyira nem kedveli Önt? 
 	Leonard Vole ijedtnek és döbbentnek látszott. 
 	– Nem, dehogy! Miért tenne ilyesmit? 
 	– Nem tudom, de nagyon elszántan nyilatkozik ön el en –
 	mondta tűnődve az ügyvéd. 
 	A szerencsétlen fiatalember felnyögött. 
 	– Már kezdem érteni. Ez rettenetes! – motyogta. – Azt fogják 
 	mondani, 
 	udvaroltam 
 	neki, 
 	rávettem, 
 	írjon
 	végrendeletet, amelyben rám hagyja a pénzét, azután egy éjszaka, amikor rajta kívül senki más nem volt a házban, elmentem hozzá... és másnap holtan találtak rá... Ó, Istenem, milyen borzalmas! 
 	– Abban téved, hogy más nem volt a házban – mondta az ügyvéd. – Mint emlékszik rá, Janetnek kimenője volt aznap este. El is ment, de fél tíz körül visszatért, hogy elvigye egy blúz 
 	szabásmintáját, 
 	amelyet 
 	megígért 
 	az 
 	egyik
 	barátnőjének. A hátsó ajtón ment be. Felment az emeletre, lehozta a mintát és megint elment. Janet akkor este hangokat hal ott a nappaliból. Bár nem értette, hogy mit beszélnek, meg fog esküdni rá, hogy az egyik hang Miss French–é, a másik pedig egy férfié volt. 
 	– Fél tízkor – mondta Leonard Vole. – Fél tízkor... –
 	Felugrott a székéből. – Hiszen akkor meg vagyok mentve... 
 	! 
 	– Hogy érti azt, hogy meg van mentve? – kiáltott fel meglepetten Mr. Mayherne. 
 	– Ugyanis fél tízkor már otthon voltam! A feleségem tanúsíthatja. Körülbelül öt perccel kilenc után mentem el Miss French–től, és nagyjából kilenc után húsz perccel értem haza. A feleségem otthon várt rám. Ó, hála Istennek, hála Istennek! Áldott legyen Janet szabásmintája! 
 	Felindultságában észre sem vette, hogy az ügyvéd komor arckifejezése mit sem változott. Mr. Mayherne következő
 	kérdése azonban jócskán lehűtötte. 
 	– Akkor véleménye szerint ki gyilkolta meg Miss French–
 	et? 
 	– Természetesen egy betörő, ahogyan azt mindjárt gondoltam. 
 	Emlékezzék 
 	vissza, 
 	hogy 
 	az 
 	ablakot
 	felfeszítették. Egy feszítővassal hatalmas ütést mértek rá, a szerszám ott hevert a holttest mel ett. Számos tárgynak lába kelt. Janet képtelen rágalmazása és irányomban érzett el enszenve nélkül a rendőrség soha nem tért volna le a helyes nyomról. 
 	– Mr. Vole, ez aligha ál ja meg a helyét – mondta az ügyvéd. – A hiányzó tárgyak vaktában összeszedett, értéktelen csecsebecsék voltak. A nyomok az ablakon egyáltalán nem perdöntőek. Azonkívül gondolja csak át. Azt mondja, hogy fél tízkor már nem volt a háziban. Akkor ki volt az a férfi, aki Miss French–csel beszélt a nappaliban? A betörővel 
 	aligha 
 	bocsátkozhatott 
 	barátságos
 	beszélgetésbe az idős hölgy. 
 	– Nem. Valóban nem – mondta Vole. Meglepettnek és letörtnek látszott. Azután összeszedte magát és hozzátette:
 	– Mindenesetre ez tisztáz engem. Alibim van! Tüstént fel kel keresnie a feleségemet, Romaine–t. 
 	– Minden bizonnyal – egyezett bele az ügyvéd. –
 	Egyébként már meglátogattam Mrs. Vole–t, amikor letartóztatták önt, de ő elutazott. Azonnal táviratoztam Skóciába, és megtudtam, hogy ma este érkezik. Amint elmegyek innen, fel fogom keresni őt. 
 	Vole bólintott, arcán elégedettség látszott. 
 	– Igen. Romaine tisztázni fog engem. Istenem, milyen szerencsés véletlen! 
 	– Mr. Vole, bocsásson meg a kérdésért, de szereti ön a feleségét? 
 	– Természetesen. 
 	– A felesége is önt? 
 	– Romaine valósággal rajong értem! A világon mindent megtenne a kedvemért! 
 	Vole lelkesen beszélt, de az ügyvéd kissé elkedvetlenedett. 
 	Azon töprengett, hogy egy rajongó feleség tanúskodása vajon mennyire hitelt érdemlő. 
 	– Valaki más is látta, amikor kilenc után húsz perccel hazaérkezett? Például a szobalány? 
 	– Nincs szobalányunk. 
 	– Hazafelé menet* találkozott valakivel az utcán? 
 	– Ismerőssel nem. Az utat részben autóbusszal tettem meg. 
 	Esetleg a kalauz emlékszik rám. 
 	Mr. Mayherne kétkedve csóválta a fejét. 
 	– Akkor tehát nincs senki, aki megerősíthetné a felesége tanúval omását? 
 	– Nincs. De erre bizonyára nem is lesz szükség, ugye? 
 	– Bizonyára – mondta sietve Mr. Mayherne. – Van itt még valami. Tudta Miss French, hogy ön nős? 
 	– Ó, igen! 
 	– Mégsem vitte el soha magával a feleségét hozzá látogatóba. Miért? 
 	Ez volt az első alkalom, hogy Leonard Vole bizonytalanul válaszolt. – Nos... nem is tudom. 
 	– Tisztában van vele, hogy Janet Mackenzie azt mondja, hogy úrnője agglegénynek vélte, és azt tervezte, hogy férjhez megy magához? 
 	Vole felnevetett. 
 	– Képtelenség! Negyven évnyi korkülönbség volt közöttünk. 
 	– Megtörtént már ilyesmi – mondta szenvtelen hangon az ügyvéd. – Ez mit sem változtat a tényeken. Újból felteszem önnek a kérdést. A felesége soha nem találkozott Miss Freneh–csel? 
 	– Nem... – válaszolta zavartan a fiatalember. 
 	– Engedje meg, hogy kijelentsem, nehezen tudom megérteni e kérdésben tanúsított magatartását. 
 	Vole elvörösödött, tétovázott kissé, végül azt mondta:
 	– Őszinte leszek. Mint tudja, rosszul ál tam anyagilag. Azt reméltem, hogy Miss French némi pénzt fog kölcsönözni nekem. Kedvelt ugyan engem, de cseppet sem érdekelte őt egy, fiatal házaspár vergődése. Csakhamar rájöttem, ténynek tekinti, hogy a feleségem és én nem jövünk ki egymással... és külön élünk. Mr. Mayherne... meg akarnám kapni a pénzt... Romaine kedvéért. Nem szóltam semmit, és hagytam: hogy az idős hölgy azt gondoljon, amit akar. 
 	Úgy beszélt velem, mintha a fogadott fia volnék. 
 	Házasságról azonban soha nem esett szó közöttünk... Ez csupán Janet képzelődése. 
 	– Ez minden? 
 	– Igen, ez minden. Mintha árnyalatnyi bizonytalanság lenne a szavaiban, gondolta az ügyvéd. 
 	Mr. Mayherne felál t és kezet nyújtott a fiatalembernek. 
 	– Isten vele, Mr. Vole! – Ránézett a nyúzott, fiatal arcra, és hirtelen ezt mondta. – Egész sor tény szól ön el en, ennek el enére hiszek az ártatlanságában. Remélem, hogy ezt be is tudom bizonyítani, és sikerül teljesen tisztáznom önt. 
 	Vole elmosolyodott. 
 	– Meg fogja látni, hogy tökéletes alibivel rendelkezem –
 	mondta bizakodóan. 
 	Ismételten nem vette észre, hogy a másik nem erre válaszolt. 
 	– A sorsa nagymértékben Janet Mackenzie val omásától függ, aki viszont gyűlöli önt. Ez teljesen világos – mondta az ügyvéd. 
 	– Nem lehet, hogy gyűlöl! – tiltakozott a fiatalember. 
 	Az ügyvéd a fejét csóválta, amikor a vádlott eltávozott. 
 	Most pedig Mrs. Vole következik, mondta magában. 
 	Komolyan aggasztotta, ahogyan ebben az ügyben alakultak a dolgok. 
 	Vole–ék apró, szegényes házban laktak Paddington Green közelében. Mr. Mayherne bement a házba. Csengetésére termetes, lompos asszony, nyilván a takarítónő, nyitott neki ajtót. 
 	
 	– Mrs. Vole megérkezett már? 
 	– Egy órája, hogy meggyött. Nem tom, láthassa–e. 
 	– Ha átadja neki a névjegyemet, biztos vagyok benne, hogy fogad – mondta csendesen Mr. Mayherne. 
 	Az asszony kétkedve nézett rá, megtörölte a kezét a kötényében, és átvette a névjegyet. Aztán becsukta az ügyvéd orra előtt az ajtót, és hagyta, hogy a férfi lépcsőn várakozzék. 
 	Néhány pil anat múlva azonban enyhén megyáltozott modorral jött vissza. 
 	– Kérem, gyöj ön be. 
 	Kicsiny nappaliba vezette a férfit. Mr. Mayherne éppen az egyik képet nézegette szórakozottan, amikor hirtelen egy nyúlánk, sápadt asszonnyal találta magát szemben. A nő
 	olyan csendesen jött be a szobába, hogy nem hal otta meg a lépteit. 
 	– Mr. Mayherne? Ön a férjem ügyvédje, ugye? Volna szíves leülni? 
 	Miközben beszélt, a férfinak nem tűnt fel, hogy az asszony nem angol. Csak amikor alkalma nyílt arra, hogy közelebbről megfigyelhesse a nőt, akkor vette észre az erős pofacsontokat, a sűrű, kékesfekete hajat, kezének szokatlan, idegenszerű mozdulatait. Furcsa, nagyon nyugodt asszony. Olyan nyugodt, hogy ez már nyugtalanító, ál apította meg magában az ügyvéd. Mr. Mayherne kezdettől fogva tudatában volt annak, hogy olyasmivel találta magát szemben, amit nem ért. 
 	– Nos, kedves Mrs. Vole, nem szabad összeroskadnia... –
 	kezdte az ügyvéd. 
 	Ekkor azonban hirtelen elhal gatott. Teljesen nyilvánvaló volt ugyanis, hogy Mrs. Vole–nak a legcsekélyebb mértékben sem ál szándékában összeroskadni. Tökéletesen nyugodt és higgadt volt. 
 	– Kérem mondjon el mindent! Mindenről tudnom kel . Egy percig se gondolja, hogy kímélnie kel . A legrosszabbat is tudni akarom – mondta az asszony. Pár másodpercig hal gatott, azután halkabban, és az ügyvéd számára érthetetlen nyomatékkal megismételte: – A legrosszabbat is tudni akarom. 
 	Mr. Mayherne beszámolt neki Leonard Voie–lal folytatott beszélgetéséről. Az asszony figyelmesen végighal gatta, közben időnként bólogatott. 
 	– Értem – mondta, amikor a férfi befejezte. 
 	
 	– Tehát ő azt akarja, mondjam azt, hogy azon az estén húsz perccel kilenc után jött haza? 
 	– Valóban akkor érkezett meg? – kérdezte metsző hangon az ügyvéd. 
 	– Nem erről van szó – szólt hűvösen az asszony. – Ha ezt mondom, felmentik? Hinni fognak nekem? 
 	Mr. Mayherne meglepődött, milyen gyorsan látta át az asszony a dolgok lényegét. 
 	– Ezt szeretném tudni. Ez elegendő lesz? Van más is, aki alá tudja támasztani a val omásomat? – kérdezte Mrs. 
 	Vole. 
 	Visszafojtott indulat vibrált az asszony szavaiban, ami a férfit enyhén elbizonytalanította. 
 	– Idáig még nincs más – mondta vonakodva. 
 	– Értem – mondta Romaine Vole. 
 	Az asszony hal gatott néhány percig. Közben halvány mosoly tűnt fel az ajkán. 
 	Az ügyvéd veszélyérzete fokról fokra erősebb lett. 
 	– Mrs. Vole, tudom, hogy mit érez... – kezdte. 
 	– Valóban? Csodálkozom rajta – mondta az asszony. 
 	– Adott körülmények között... 
 	– Adott körülmények között... a magam útján akarok járni. 
 	A férfi döbbenten–nézett rá. 
 	– De drága Mrs. Vole... ön most bizonyára feszült idegál apotban van. Miután rajong a férjéért... 
 	– Bocsánat, mit mondott? 
 	Az 
 	asszony 
 	éles 
 	hangja 
 	meglepte 
 	a 
 	férfit. 
 	Elbizonytalanodva ismételte meg:
 	– Miután annyira rajong a férjéért... 
 	Romaine Vole, ajkán ugyanazzal a furcsa mosol yal, lassan bólintott. 
 	– Azt mondta önnek, hogy rajongok érte? – kérdezte lágyan. – Ó, tehát azt mondta. Mennyire ostobák is a férfiak! Ostobák... ostobák... Végtelenül ostobák... 
 	Az asszony hirtelen felál t. 
 	– Gyűlölöm őt, megmondom önnek! Gyűlölöm, gyűlölöm, gyűlölöm őt! Szeretném látni, amint a nyaka köré tekerik a kötelet. 
 	Az ügyvéd hátrahőkölt az asszony szemében izzó szenvedélytől. 
 	Mrs. Vole egy lépéssel közelebb ment hozzá és hevesen így folytatta:
 	– Meglehet, hogy látni is fogom. Mi van akkor, ha azt mondom önnek, hogy azon az estén nem húsz perccel kilenc után, hanem húsz perccel tíz után érkezett haza? Azt mondja, kijelentette önnek, semmit nem tudott arról, hogy pénzt fog kapni. Mi van akkor, ha azt mondom, nagyon is tudott róla, erősen számított rá, sőt gyilkolt is, hogy megszerezhesse? És ha azt mondom, hogy amikor azon az estén megjött, be is ismerte, amit tett? És hogy véres volt a ruhája? Mi van akkor, ha felál ok a bíróságon, és mindezt elmondom? 
 	Az asszony szeme kihívóan csil ogott. A férfit rossz érzés kerítette hatalmába, és nem kis erőfeszítésébe került, hogy megszokott hanghordozásában beszéljen. 
 	– Nem szólíthatják fel, hogy tegyen tanúval omást a férje el en... 
 	– De hiszen nem is a férjem! 
 	A nő olyan gyorsan hadarta el ezeket a szavakat, hogy az ügyvéd azt hitte, félreértette, amit mondott. 
 	– Bocsánatot kérek. Én... 
 	– Leonard Vole nem a férjem. 
 	Hirtelen olyan csend lett a szobában, hogy még a légy zümmögését is meg lehetett volna hal ani. 
 	– Bécsben voltam színésznő. A férjem él, de az őrültekházában van. Így azután nem házasodhattunk össze. 
 	Most igazán örülök ennek. 
 	Az asszony dacosan bólogatott. 
 	– Szeretném, ha elárulna nekem valamit – mondta Mr. 
 	Mayherne. Sikerült olyan hűvösnek és indulatmentesnek látszania, mint amilyen mindig is volt. – Miért haragszik annyira Leonard Vole–ra? 
 	A nő kissé elmosolyodott és a fejét csóválta. 
 	– Szeretné tudni, ugye? Csakhogy nem fogom megmondani. Az ugyanis az én titkom. 
 	Mr. Mayherne köhintett egyet, és felál t. 
 	– Semmi értelme, hogy tovább folytassuk ezt a beszélgetést – jegyezte meg. – Még hal ani fog rólam azután, hogy beszéltem az ügyfelemmel. 
 	Az asszony közelebb lépett hozzá, gyönyörű, sötét szemével mélyen belenézett a férfi szemébe. 
 	– Mondja csak, amikor ma idejött, őszintén hitte, hogy ártatlan? 
 	– Igen, azt hittem – mondta Mr. Mayherne. 
 	– Szerencsétlen kis emberke – kacagott az asszony. 
 	– És még most is azt hiszem. Jó estét, madame! –
 	
 	búcsúzott az ügyvéd. 
 	Kiment a szobából, az asszony meglepett arcának emlékét vitte magával. 
 	Ez aztán pokoli eset lesz, mondta magában Mr. Mayherne, miközben az utcákat rótta. 
 	Az egész ügy roppant különleges. Az asszony sem éppen hétköznapi eset. És nagyon veszedelmes is. Az asszonyok olyanná lesznek, akár az ördög, ha valakinek a vesztét akarják. Az a nyomorult fiatalember nem ál meg a lábán. 
 	Persze lehetséges, hogy ő követte el a bűncselekményt... 
 	Nem, mondta magában Mr. Mayherne. Nem... túlságosan is sok bizonyíték szól el ene. Nem hisz ennek az asszonynak. Csak kiagyalta az egész történetet, de soha nem lesz mersze hozzá, hogy a bíróság előtt előadja. 
 	Hamarosan azonban azt kívánta, bárcsak jobban meggyőződött volna erről. 
 	A rendőrbírósági tárgyalás rövid és drámai volt. A vád legfőbb tanúja Janet Mackenzie, az elhunyt, asszony szobalánya és Romaine Heilger osztrák ál ampolgár, a fogoly szeretője volt. 
 	Mr. Mayherne a bírósági tárgyalóteremben ült és az utóbbi által előadott, a vádlottra nézve terhelő történetet hal gatta. 
 	Az asszony nagy vonalakban ugyanazt mondta, mint amit beszélgetésük alkalmával felvázolt. 
 	A fogoly továbbra is ártatlannak val otta magát, és esküdtbíróság elé ál ították. 
 	Mr. Mayherne végére ért a tudományának. Az eljárás annyira terhelő volt Leonard Vole–ra nézve, hogy nem lehetett rá megfelelő szavakat találni. Még a védelemmel megbízott híres királyi tanácsos sem látott okot a reménykedésre. 
 	– Ha meg tudjuk ingatni annak az osztrák nőnek a val omását, talán elérhetünk valamit – mondta kétkedő
 	hangon. – De hát... veszett egy ügy ez! 
 	Ekkor Mr. Mayherne minden figyelmét egyetlen dologra összpontosította. Ha elfogadja azt a feltételezést, hogy Leonard Vole igazat mondott, és valóban kilenc órakor hagyta el a meggyilkolt nő házát, akkor ki volt az a férfi, akit Janet fél tízkor hal ott Miss French–csel beszélgetni? 
 	Az egyetlen reménysugarat az a semmirekel ő unokaöccs jelentette, aki hajdan különböző összegeket erőszakolt ki a nagynénjétől. Az ügyvéd megtudta, hogy Janet Mackenzie mindig is rokonszenvezett ezzel a fiatalemberrel, és szüntelenül támogatta nagynénjével szemben támasztott követeléseit. Kétségtelenül előfordulhatott, hogy ez az unokaöcs járt Miss French–nél Leonard Vole távozása után. Némiképp az is alátámasztotta ezt a feltételezést, hogy a férfi egyik régi törzshelyén sem volt megtalálható. 
 	Az ügyvéd valamennyi más irányban folytatott vizsgálódása eredménytelenül végződött. Senki nem látta Leonard Vole–
 	t, sem akkor, amikor elhagyta Miss Freudi házát, sem pedig akkor, amikor belépett a sajátjába. Senki nem látott más férfit sem, aki azon az estén bement vagy kijött volna az idős hölgy crieklewoodi házából. Minden erőfeszítése hiábavaló volt. 
 	Mr. Mayherne a tárgyalás előestéjén kapta meg azt a levelet, amely gondolatait egészen más irányba terelte. 
 	A levél a hatórai postával érkezett. Olcsó papírra írták primitív, macskakaparásszerű írással, borítékjára ferdén ragasztották fel a bélyeget. 
 	Mr. Mayherne–nek kétszer is át kel ett olvasnia a kusza sorokat, mire felfogta az értelmüket. 
 	Kedvesuram! Maga az az ügyvédalak, 
 	aki aztat a fiatal ficckót védi! Ha megakarja mutatni ki az a kifestett külföldi 
 	ringyó 
 	meg 
 	a 
 	csomó
 	hazugságát gyöjön ma este Stepneybe, 16 Shaws Rents. Belekerül magának 2
 	százegyfontosba. 
 	KereseMissis
 	Mogsont! 
 	Az ügyvéd újra és újra átolvasta a különös levélkét. 
 	Természetesen előfordulhat, hogy csupán olcsó tréfa az egész, de amikor átgondolta a tartalmát, egyre jobban meggyőződött a valódiságáról. Abban is biztos volt, hogy ez jelenti a vádlott számára az egyetlen reménysugarat. 
 	Romaine Heilger val omása teljesen tönkretette a férfit. A védelemnek az az érvelése, miszerint nem lehet olyan asszony val omásában megbízni, aki saját beismerése szerint erkölcstelen életmódot folytat – nos, enyhén szólva gyenge volt. 
 	Mr. Mayherne végül is úgy döntött, kötelessége minden áron megmenteni az ügyfelét. El kel mennie Stepneybe! 
 	Némi nehézség árán sikerült eljutni a megadott címre, és rátalált a rossz szagú nyomornegyediben levő roskatag házra. Amikor Mrs. Mogson után érdeklődött, felküldtek az egyik harmadik emeleti lakásba. Kopogtatott az ajtón, és mivel nem kapott választ, újra kopogott. A második kopogtatás után csoszogó léptek hangja szűrődött ki odabentről. Kattant a zár, és a résnyire nyitott ajtó mögül hajlott hátú alak kémlelt ki. 
 	Az asszony, mert asszony volt az il ető, gúnyosan kuncogni kezdett, és szélesre tárta az ajtót. 
 	– Szóval maga az, kedveském – mondta zihálva. – Senki sincs magával, ugye? Csak semmi trükk! Helyes! Bejöhet! 
 	Bejöhet! 
 	Az ügyvéd vonakodva lépte át a küszöböt. Kis, mocskos konyhában találta magát, a gázláng lobogva égett. Az egyik sarokban piszkosan, bevetetlenül tátongott az ágy, melyen kívül csak egy asztal és két rozzant szék volt a nyomorúságos odúban. Mr. Mayherne csak ekkor vette szemügyre alaposabban ennek a visszataszító lakásnak a bérlőjét. Hajlott hátú, középkorú, ápolatlan, ősz hajú asszony volt, az arcát szutykos sál al tekerte körbe. A nő
 	látta, hogy a férfi tekintete megakad rajta, mire felnevetett a már ismerős, rekedtes kuncogással. 
 	– Csodálkozik, miért rejtem el a szépségeimet, kedvesem? He, he, he. Fél, hogy elcsábítom, mi? Egy kis türelem, és "felfedem bájos vonásaimat. 
 	Félrehúzta a sálat, és az ügyvéd önkéntelenül visszahőkölt a formátlan, duzzadt, vérvörös folt láttán. Az asszony újra eltakarta az arcát. 
 	– Szóval nem akar megcsókolni, kedveském? He, he, nem is csodálom. Pedig csinos lány voltam valaha... nem is olyan régen, mint ahogy azt maga gondolja. Vitriol, kedveském, vitriol – az készített ki ilyen szépen. De megfizetek érte... 
 	Az asszony ekkor iszonyú káromkodásban tört ki, Mr. 
 	Mayherne hiába akarta félbeszakítani. Végül felhagyott a próbálkozással, 
 	és 
 	úgy 
 	igyekezte: 
 	levezetni 
 	az
 	idegességét, hogy a két kezét felváltva hol ökölbe szorította, hol meglazította. 
 	– Ebből elég! – mondta végül el entmondást nem tűrően az ügyvéd. – Azért jötteim, mert okom van feltételezni, hogy olyasmit tud, ami tisztázni fogja ügyfelemet, Leonard Vole–
 	
 	t. Így van? 
 	A nő ravaszkásan kacsintott egyet. 
 	– És mi a helyzet a pénzzel, kedveském? – vinnyogta. –
 	Emlékszik, kétszáz bankó az ára. Csak nem feledkezett meg róla? 
 	– Kötelessége, hogy val omást tegyen, és a bíróság bármikor felszólíthatja erre. 
 	– Ez nem fog menni, kedveském. Öregasszony vagyok én már, nem tudok semmit sem. De ha leszámolja a kétszáz egyfontost a markomba, talán adhatok magának pár jó tippet. 
 	– Milyen tippet? 
 	– Mit szólna például egy levélhez? Egy levélhez attól a... 
 	nőtől. Semmi köze hozzá, hogyan kaparintottam meg, az csak rám tartozik. Bizonyosan elég lesz a mutatványhoz. 
 	De előbb ide a kétszáz egyfontos bankómmal! 
 	Mr. 
 	Mayherne 
 	hideg 
 	tekintettel 
 	végigmérte 
 	az
 	öregasszonyt, azután így szólt:
 	– Tíz fontot adok magának, és nem többet. Ezt is csak akkor, ha a levél valóban megéri az árát. 
 	– Tíz fontot? – visította az asszony. 
 	– Húszat kap, és ez az utolsó szavaim! – mondta Mr. 
 	Mayherne. 
 	Felál t, mintha el akarna menni. Azután előhúzott a zsebéből egy tárcát, és az asszony előtt kiszámolt rá húsz darab egyfontos bankjegyet. 
 	– Láthatja, csak ennyi van nálam. Elfogadhatja, de vissza is utasíthatja
 	– jelentette ki határozottan. 
 	Jól tudta azonban, hogy a pénz látványa megbabonázza a vén szipirtyót. Az öregasszony tehetetlenül átkozódott, dühöngött, de végül engedett. Odacsoszogott az ágyhoz, és kihúzott valamit a rongyos matrac alól. 
 	– Itt van, maga mocskos uzsorás! Azt nézze, ami a legtetején van! – vicsorogta. 
 	Egy köteg levelet hajított oda a férfinak. Mr. Mayherne kioldozta a zsineget, és gondosan megyizsgálta a leveleket. A nő éberen figyelte őt, de az ügyvéd szenvtelen arcáról semmit sem tudott leolvasni. 
 	Mr. Mayherne valamennyi levelet áttanulmányozta, azután visszatért a legfelsőhöz, és másodszor is elolvasta. Ekkor gondosan átkötötte az egész köteget. 
 	Szerelmes levelek voltak, Romaine Heilger írta őket, és nem Leonard Vole volt az a férfi, akinek szóltak. A legfelső
 	levél a keltezés tanúsága szerint azon a napon íródott, amikor Vole–t letartóztatták. 
 	– Ugye igazat mondtam, kedveském? Az a levél egyszer és mindenkorra elintézi azt a szukát – nyöszörögte a nő. 
 	Mr. Mayherne zsebre tette a leveleket, és azt kérdezte:
 	– Hogyan jutott hozzájuk? – Az az én dolgom! – hangzott kihívóan a válasz. – De többet is tudok ám! Hal ottam a bíróságon, amit az a ringyó mondott. Annak nézzen utána, hogy ő hol volt húsz perccel tíz óra után. Persze azt ál ítja, hogy otthon. Kérdezősködjön csak a Lion Roadon, a moziban. A nyakamat rá, hogy emlékezni fognak rá... ilyen finom, jó alakú lányra... hogy legyen átkozott! 
 	– Tudja ki az a férfi, akinek Romain Heilger ezekét a leveleket írta? Itt csak a keresztneve szerepel – mondta az ügyvéd. 
 	A nő többször egymás után ökölbe szorította a kezét. Végül az arcára mutatott, és mély, rekedt hangon azt mondta:
 	– Ő az a férfi, aki ezt tette velem sok évvel ezelőtt. Az a nő
 	vette el tőlem... pedig akkor még csak csitri volt. Én persze futottam a férfi után... Ő meg rám löttyintette ezt az átkozott kotyvalékot. Az a nő pedig csak nevetett... hogy legyen átkozott! Már évek óta várok erre. Követtem mindenhova, kémkedtem utána. De most végre elkaptam! Ugye ezért meglakol, ügyvéd úr? Megszenved érte, ugye? 
 	– Valószínűleg el fogják ítélni hamis tanúzás miatt – mondta csendesen Mr. Mayherne. 
 	– Zárják be, azt akarom. Elmegy? Hol a pénzem? Hol van az én jól megszolgált pénzecském? 
 	Mr. Mayherne szó nélkül letette a pénzt az asztalra. Azután mély lélegzetet vett, megfordult, és elhagyta a szurtos helyiséget. Még egyszer hátrapil antott, és látta, amint az öregasszony a pénz fölött dudorászik. 
 	Nem vesztegette tovább az idejét. Könnyen megtalálta a Lion Roadon a mozit. Megmutatta Romaine Heilger fényképét a portásnak, aki azonnal ráismert. A nő egy férfi társaságában érkezett a moziba azon a bizonyos estén, valamivel tíz óra után. A kísérőjét nem figyelte meg különösebben, de a hölgyre emlékezett, néhány szót váltott is vele arról a filmről, amelyet vetítettek. Körülbelül egy óra hosszat, zárásig maradtak. 
 	Mr. 
 	Mayherne 
 	elégedett 
 	volt. 
 	Romaine 
 	Heilger
 	tanúval omása elejétől a végéig hazugság volt, amit az asszony elvakult gyűlöletében eszeit ki. 
 	Az ügyvéd hosszan eltöprengett azon, megtudja–e valaha is, mi váltott ki ekkora gyűlöletet belőle? Vajon mit tett vele Leonard Vole? Amikor az ügyvéd elmondta a férfinak az asszony viselt dolgait, Vole arcán döbbenet látszott. 
 	Nagyon komolyan kijelentette, hogy egy szót sem hisz el belőle. Mr. Mayberne–nek azonban úgy tűnt, hogy tiltakozásából hiányzott az őszinteség. 
 	Mr. Mayherne meg volt győződve róla, hogy a férfi igenis tudott a dologról. Tudta, de esze ágában sem volt felfedni ezt a tényt. Kettejük titka továbbra is titok maradt. Mr. 
 	Mayherne kíváncsi volt rá, meg fogja–e tudni valamikor is, hogy mi volt az. 
 	Az ügyvéd az órájára nézett, Későre járt, de most minden az időn múlott. Leintett egy taxit, és gyorsan megadta a címet a sofőrnek. 
 	Sir Charles–nak ezt azonnal meg kel tudnia, dünnyögte magában beszál ás közben. 
 	Leonard Vole tárgyalása Emily French meggyilkolása ügyében nagy érdeklődést váltott ki. Először is a fogoly fiatal és jó megjelenésű férfi volt, továbbá különösen ocsmány bűnnel vádolták. A vád legfőbb tanújával, Romaine Heilgerrel is sokat foglalkoztak a lapok. A legtöbb újságban megjelent a fényképe, származását és életét ismertető számos kitalált történet kíséretében. 
 	A tárgyalás nyugodt légkörben vette kezdetét. Először Janet Mackenzie–t szólították. A szobalány ugyanazt a történetet adta elő, mint korábban. A védőügyvéd keresztkérdéseket tett fel neki, és sikerült is egy– két alkalommal el entmondásokba kevernie Vole és Miss French kapcsolatáról szóló beszámolója alkalmával. Az ügyvéd kidomborította azt a tényt, hogy noha a tanú férfihangot hal ott kiszűrődni a nappaliból, semmi nem utal arra, hogy Vole volt ott azon az éjszakán. A védelemnek sikerült a tanú val omását úgy feltüntetnie, hogy azt nagy mértékben befolyásolta a vádlott iránti el enszenve és féltékenysége. Ekkor behívták a következő tanút. 
 	– A neve Romaine Heilger? 
 	– Igen. 
 	– Osztrák ál ampolgár? 
 	– Igen. 
 	– Az utolsó három évben együtt volt a vádlottal, és a feleségének adta ki magát? 
 	
 	Egyetlen másodpercre Romaine Heilger pil antása találkozott a vádlottak padján ülő férfiéval. 
 	– Igen. 
 	Tovább záporoztak a kérdések. Szó szót követett, és napvilágra kerültek a terhelő tények. A kérdéses éjszakán a vádlott feszítővasat vitt magával. Tíz óra után húsz perccel ért haza, és beval otta, hogy megölte az idős asszonyt. A konyhai 
 	tűzhelyen 
 	égette 
 	el 
 	vérfoltos 
 	kézelőit. 
 	Fenyegetésekkel hal gatásra kényszerítette őt. 
 	A teremben ülők hangulata kezdetben enyhén kedvező volt a vádlott számára, de ahogy a per folytatódott, erősen el ene fordult. A férfi lehorgasztott fej el, mogorván üldögélt, mintha tudta volna, hogy a sorsa megpecsételődött. 
 	Az ügyvéd igyekezte mérsékelni Romaine gyűlölködését. 
 	Jobban szerette volna, ha az asszony elfogulatlanabb tanúként viselkedik. 
 	Ekkor Sir Charles, a védőügyvéd emelkedett szólásra, nehézkesen, ugyanakkor fenyegetően. 
 	Kijelentette, hogy az asszony története elejétől a végéig rosszindulatú hazugság, otthon sem volt a kérdéses időpontban, 
 	továbbá 
 	más 
 	férfiba 
 	szerelmes, 
 	és
 	szándékosan küldi Vole–t a halálba olyan bűnért, amelyet el sem követett. 
 	Romaine fölényes pimaszsággal tagadta az ál ításokat. 
 	Ezután következett be a meglepő fordulat, a levél bemutatása. Miközben hangosan felolvasták, a teremben egyetlen pisszenés sem hal atszott. 
 	„Max, szerelmem, a Végzet a kezünkre adta őt! Letartóztatták gyilkosság miatt, igen, egy öreg hölgy meggyilkolása miatt! Leonardot, aki pedig még egy légynek sem tudna ártani! Most végre bosszút állhatok rajta. 
 	Szerencsétlen flótás! Azt fogom mondani, hogy azon az éjszakán, amikor hazajött,véresvoltaruhája,ésmindentbevallottnekem.Max,felfogomót akasztatni, 
 	és
 	amikor a nyaka köré tekerik a kötelet, tudni fogja, hogy Romainevoltaz,aki ahalálbaküldte,ésakkor...boldogokleszünk.Szerelmem! Végreboldogok leszünk!" 
 	Az írásszakértők készek voltak megesküdni arra, hogy a kézírás Romaine Heilgeré, de nem volt rá szükség. A levél felolvasása után Romaine Heilger teljesen összetört, és mindent beval ott. Leonard Vole az általa említett időpontban, kilenc után húsz perccel ért haza. Azért találta ki az egész történetet, hogy tönkretegye a férfit, Romaine Heilger összeroppant, és ezzel a vád is összeomlott, Sir Charles még behívott néhány tanút, azután maga a vádlott lépett a tanúk emelvényére. Nyíltan és bátran adta elő a történetét, a keresztkérdések nem tudták megingatni. 
 	
 	Az ügyész vádbeszédében tett még egy erőtlen kísérletet a vádlott bűnösségének bizonyítására, de nem aratott vele nagy sikert. A bíró összefoglalója nem volt túlzottan kedvező a vádlottra nézve, de ekkor már senki sem kételkedett. Leonard Vole ártatlanságában. Az esküdteknek nem volt szükségük hosszú időre döntésük meghozatalához. 
 	– Véleményünk szerint a vádlott nem bűnös – jelentették ki egybehangzóan. 
 	Leonard Vole szabad volt! 
 	Az apró termetű Mr. Mayherne felpattant a székéből. 
 	Azonnal gratulálnia kel az ügyfelének! 
 	Ekkor azon kapta magát, hogy élénken törölgeti a szemüvegét. Eszébe jutott, hogy éppen az előző este mondta neki a felesége, hogy ez már megrögzött szokásává vált. Milyen furcsa dolog is a megszokás. Az emberek sokszor mégcsak nem is vesznek róla tudomást. 
 	Érdekes ügy volt, roppant érdekes ügy. Kiváltképp ez az asszony, Romaine Heilger. 
 	Szerinte az egész eljárásra Romaine Heilger különös alakja nyomta rá a bélyegét. Az asszony meglehetősen színtelennek és nyugodtnak tűnt paddingtoni házában, de a rideg tárgyalóteremben valósággal kivirult. Olyan volt, akár egy trópusi virág. 
 	Behunyt szemmel is maga előtt látta a nőt, amint gyönyörű
 	testével kissé előredől, jobb keze pedig egész idő alatt felváltva hol ökölbe szorul, hol kinyílik. Milyen furcsa szokás. 
 	Ál andóan, már szinte gépiesen, ezt a kézmozdulatot ismételgette. De várjunk csak! Mintha már mást is látott volna így gesztikulálni. Ki is volt az? Nem is olyan régen... 
 	A lélegzete is elál t, amikor eszébe jutott az il ető. Shaws Rents... Az a vénasszony a nyomornegyedben... 
 	Mozdulatlanul ál t, a feje zúgott. Ez lehetetlen... 
 	Képtelenség... És, ha mégis... ? Hiszen Romaine Heilger egykor színésznő volt. 
 	Ekkor a híres védőügyvéd lépett oda hozzá, és a Vál ára tette a kezét. 
 	– Gratulált már az emberünknek? Kis híja, hogy megmenekült. Jöj ön, látogassuk meg! 
 	Az apró ügyvéd azonban lerázta magáról a férfi kezét. 
 	Egyetlen kívánsága volt csak: szemtől szemben látni Romaine Heilgert. 
 	Csak jóval később találkozott ismét az asszonnyal. 
 	
 	– Tehát rájött – mondta a nő, amikor az ügyvéd mindent elmondott neki, ami a lelkét nyomta. – Azt kérdezi, hogy hogyan változtattam meg az arcomat? Ó, az igazán egyszerű volt, a gázláng fénye pedig túlságosan is gyengén világította be a szobát ahhoz, hogy rájöj ön a csalásra. 
 	– De hát miért... miért? 
 	– Úgy érti, hogy miért jártam a magam útját? – Kissé elmosolyodott, mert visszaemlékezett arra, hogy annak idején ugyanezeket a szavakat használta. 
 	– Micsoda komédia! 
 	– Barátom... meg kel ett őt mentenem! A férjéért reszkető
 	asszony val omása nem lett volna elegendő ehhez, erre burkoltan ön is célzott. Ismerem azonban valamelyest a közönség hangulatát. De ha belőlem, mint a vád tanújából, rám nézve terhelő val omást kényszerítenek ki, nos, az azonnal a vádlott javára bil enti a mérleg nyelvét. 
 	– És miért volt szükség a kötegnyi levélre? 
 	– Ha csak egyetlen levelet adok át önnek, az túlságosan is átlátszó lett volna... 
 	– Akkor ki az a Max nevű férfi? 
 	– Kedves barátom, soha nem is létezett. 
 	– Még most is azt hiszem, hogy kihozhattuk volna őt... hm... 
 	a szokásos eljárással is – mondta bosszankodva Mr. 
 	Mayherne. 
 	– Nem mertem megkockáztatni. Tudja, ön azt hitte, hogy ártatlan... 
 	– És ön pedig tudta? Értem már! – mondta az ügyvéd. 
 	– Kedves Mr. Mayherne – mondta szelíden Romaine –, egyáltalán nem érti. Én tudtam hogy bűnös! 
 	A HALÁL AGARA
 	I. 
 	Wil iam P. Ryan amerikai hírlapírótól hal ottam először erről az esetről. New Yorkba való visszautazása előestéjén vele vacsoráztam Londonban, és véletlenül megemlítettem neki, hogy másnap, elutazom Folbridge–ba. 
 	Felkapta a fejét és gyorsan megkérdezte: – Folbridge? 
 	Cornwahban? Ezer ember közül legfeljebb egy akad, aki tudja, hogy Cornwal ban is van Folbridge. Az emberek többnyire a hampshireFolbridge–ra gondolnak. Így azután kíváncsi lettem, Ryan honnan ismeri ezt a kis települést. 
 	
 	– Igen. Ismeri? – kérdeztem. 
 	Azt válaszolta, hogy meg van döbbenve. Azután visszakérdezett, hogy tudom–e, hol van Folbridge–ban a Trearne–ház. 
 	Kérdése hal atán érdeklődésem csak tovább fokozódott. 
 	– Nohát! Éppen oda igyekszem. Az ugyanis a nővérem háza. 
 	– Nos, ez mindennek a teteje! – mondta Wil iam P. Ryan. 
 	Azt javasoltam, hagyjon fel a rejtélyes megjegyzéseivel és adjon magyarázatot rájuk. 
 	– Rendben van, de ehhez el kel mondanom egy élményemet, valamit, ami még a háború elején esett meg velem – mondta. 
 	Felsóhajtottam, ugyanis 1921–et írtunk. Nem akadt senki, aki azt akarta volna, hogy emlékeztessék a háborúra. Hála Istennek, éppen kezdtünk elfeledkezni róla... Ráadásul tudtam, hogy Wil iam P. Ryan elképesztően hosszú lére szokta ereszteni háborús tapasztalatainak taglalását. 
 	Csakhogy már nem lehetett leál ítani. 
 	– Mint bizonyára tudja, a lapom megbízásából Belgiumban voltam a háború kezdetekor. Van ott egy falucska... X–nek fogom nevezni. Ha létezik aprócska helység, ez az. De a zárdája elég nagy volt. Fehér ruhás apácák lakták... Hogy is hívják őket? Nem tudom a rend nevét, ez egyébként nem is lényeges. Nos, ez a kis helység éppen a német előrenyomulás útjába esett. És hamarosan meg is érkeztek az ulánusok... 
 	Szorongva feszengeni kezdtem. Wil iam P. Ryan megnyugtatóan intett a kezével. 
 	– Kérem, nyugodjon meg, ez nem a németek kegyetlenkedésekről szóló történet. Talán lehetett volna az is, de nem így esett. Ami azt il eti, éppen az el enkezője történt. A németek a zárda felé tartottak, és amint odaértek, az egész épület felrobbant. 
 	– Ó! – adtam hangot csodálkozásomnak. 
 	– Furcsa, ugye? Persze, felelőtlenül kijelenthetném, hogy a katonák ünnepeltek és a robbanóanyagaikkal játszadoztak. 
 	Csakhogy nem volt náluk semmi ilyesmi. Akkor pedig, kérdezem magát, mit tudhat egy maroknyi apáca a robbanóanyagokról? Mondhatom, méghogy az apácák! 
 	– Valóban furcsa – helyeseltem. 
 	– Érdeklődéssel hal gattam a parasztok beszámolóját az eseményről. Megingathatatlan véleményük volt róla. 
 	
 	Szerintük 
 	ez 
 	egy 
 	nagyszerű, 
 	száz 
 	százalékos
 	hatékonyságú, első osztályú modern csoda volt. Az egyik apácának – egy bimbózó szentnek – az volt a híre, hogy gyakran önkívületi ál apotba esik, és ilyenkor látomásai vannak. Szerintük ő csinálta az egészet. Vil ámlást idézett elő, hogy lesújtson a szentségtörő betolakodókra, és az el is pusztította őket, továbbá a környéken mindent. Ami azt il eti, kétségkívül hatékony csoda volt! 
 	– Valójában soha nem tudtam meg, mi igaz a szóbeszédből, nem jutott rá időm. Akkoriban a csodák nagyon divatosak voltak, például az angyalok Monsnál, és így tovább. Feldolgoztam a témát, belekevertem némi könnyfakasztó lírát, jól kidomborítottam a val ásos tartalmat, és elküldtem az újságomnak. Nagy sikere volt az Egyesült Ál amokban. Akkoriban nagyon kedvelték az ilyesmit. 
 	– Nem tudom, érti–e, mire gondolok, de miközben megírtam ezt a történetet, egyre jobban kezdeti érdekelni. 
 	Mindinkább foglalkoztatott, hogy mi történt valójában. A helyszínen nem volt semmi látnivaló. A zárda két fala még mindig ál t, és az egyiken egy óriási fekete, agár alakú jel volt. 
 	– A környékbeli parasztok halálra ijedtek ettől a jeltől. A Halál Agarának nevezték el, és semmi pénzért nem mentek volna arra sötétedés után. 
 	– A babonák mindig érdekesek. Szívesen találkoztam volna azzal az apácával, aki a robbanást előidézte. Úgy hal ottam, 
 	nem 
 	pusztult 
 	el. 
 	Angliába 
 	ment 
 	egy
 	menekültcsoporttal. Kinyomoztam, hogy a cornwal i Folbridge–ba került, a Trearne–házba. 
 	Bólintottam. 
 	– A háború alatt a nővérem befogadott jó néhány belga menekültet. Körülbelül húszat. 
 	– Nos, gyakran megfordult a fejemben, hogy ha lesz egy kis időm, felkeresem ezt az apácát. Szerettem volna hal ani az ő beszámolóját is a katasztrófáról. Azután hol ezzel, hol azzal voltam elfoglalva, és lassan megfeledkeztem róla. 
 	Tény, hogy teljesen elfelejtettem az egészet mindaddig, amíg ön meg nem említette Folbridge– t. Ez aztán az eszembe juttatta. 
 	– Megkérdezem a nővéremet. Esetleg hal ott róla valamit. 
 	Persze a belgák már régen hazamentek – mondtam. 
 	– Természetesen. Mégis, ha a nővérétől megtudna valamit róla, örülnék, ha közölné velem. 
 	
 	– Persze. Feltétlenül értesíteni fogom – mondtam szívélyesen. 
 	Ennyit az előzményekről. 
 	II. 
 	A különös történet két nappal azután jutott az eszembe, hogy Trearne– be érkeztem. A nővérem és én a teraszon teáztunk. 
 	– Kitty, apáca nem volt a belgák között? – kérdeztem. 
 	– Csak nem Marie Angelique nővérre gondolsz? 
 	– Valószínűleg rá – mondtam óvatosan. – Mit tudsz róla? 
 	– Ó, nagyon rejtélyes teremtés volt. Egyébként még itt van. 
 	– Micsoda? Itt a házban? 
 	– Nem, nem, a faluban. Dr. Rose... emlékszel dr. Rose–ra? 
 	A fejemmel nemet intettem. 
 	– Egy nyolcvanhárom év körüli öregemberre emlékszem. 
 	– Az csak dr. Laird lehet, de ő már meghalt. Dr. Rose még csak néhány éve van itt. Nagyon fiatal és rendkívül fogékony az új eszmék iránt. Marie Angelique nővér rendkívüli módon felkeltette az érdeklődését. Tudod, hal ucinációi vannak, és ez orvosi szempontból roppant érdekes. Szegénykének nem volt hova mennie... szerintem valójában kicsit hibbant is... de azért lenyűgöző a maga módján, ha érted, hogyan gondolom... Nos, ahogy mondom, nem volt hova mennie, és dr. Rose elhelyezte őt a faluban. Igazán kedves dolog volt tőle. Azt hiszem, most monográfiát ír róla, valamiféle tudományos értekezést. 
 	Itt szünetet tartott, utána megkérdezte: – De hát te mit tudsz róla? 
 	– Hal ottam egy nagyon furcsa históriát. Elmondtam a történetet, úgy, ahogy Ryan–től hal ottam. Kitty nagy érdeklődéssel hal gatta. 
 	– Úgy tűnik, pusztító hatalom birtokában van, ha érted, hogy mire gondolok – mondta. 
 	– Azt hiszem, most már valóban látnom kel ezt a fiatal nőt –
 	mondtam növekvő kíváncsisággal. 
 	– Nézd csak meg. Igazán szeretném tudni, hogy mit gondolsz róla. Menj el hozzá, de először dr. Rose–t látogasd meg. Miért nem sétálsz le a faluba teázás után? 
 	Elfogadtam a javaslatot. 
 	Dr. Rose–t otthon találtam, és bemutatkoztam neki. 
 	Kel emes fiatalembernek látszott, de volt valami a személyiségében, ami taszított. Túlságosan erélyes volt ahhoz, hogy szívélyes legyen. 
 	
 	Abban a pil anatban, amint megemlítettem neki Marie Angelique nővért, valósággal megmerevedett, annyira figyelt. 
 	Nyilvánvalóan 
 	komolyan 
 	érdeklődött 
 	iránta. 
 	Elmondtam neki a Ryan–től hal ott történetet. 
 	– Nos, ez sok mindent megmagyaráz – mondta elgondolkodva. 
 	Gyorsan felnézett rám, azután tovább beszélt. 
 	– Az eset valóban rendkívüli módon érdekes. Ez a nő
 	minden 
 	bizonnyal 
 	súlyos 
 	lelki 
 	megpróbáltatás
 	elszenvedése után érkezett ide. Idegileg nagyon feszült ál apotban volt. A legmegdöbbentőbb hal ucinációi voltak. 
 	A személyisége teljesen szokatlan. Talán szívesen velem tart, meglátogathatnánk együtt. Igazán érdemes megnézni. 
 	Örömmel beleegyeztem. 
 	Együtt indultunk el. Célunk a falu szélén ál ó egyik kis házikó volt. Folbridge nagyon festői helység. A Fol–folyó torkolatánál terül el, főként a keleti parton. A nyugati oldal túlságosan meredek az építkezéshez, ámbár ott is tapad néhány kunyhó a hegy oldalára. Az orvos házacskája a nyugati részen épült, a szikla legszélén. Aki innen letekintett, gyönyörködhetett a fekete sziklákhoz csapódó hatalmas hul ámokban. 
 	Az a házacska, amely felé haladtunk, kissé beljebb épült, innen már nem látszott a tenger. 
 	– A körzeti ápolónővér lakik itt – magyarázta dr. Rose. –
 	Elintéztem, hogy Marie Angelique nővér nála szál jon meg. 
 	Ez nem is baj, mert ál andó, szakszerű felügyelet alatt kel lennie. 
 	– A viselkedése teljesen normális? – kérdeztem kíváncsian. 
 	– Egy perc múlva saját maga is megítélheti – válaszolta mosolyogva. 
 	A kissé molett, rendkívül szívélyes modorú körzeti nővér éppen indulni készült a kerékpárján, amikor megérkeztünk. 
 	– Jó estét, nővér! Hogy van a betege? – köszöntötte az orvos. 
 	– Ahogy szokott, doktor. Csak üldögél összekulcsolt kézzel, de lélekben messze jár. Legtöbbször nem is válaszol, amikor szólok hozzá, ámbár az is igaz, hogy még most is csak keveset ért angolul. 
 	Rose bólintott, és miután a nővér elkarikázott, felment a házikó ajtajához. Hangosan kopogtatott és bement. 
 	Marie Angelique nővér, az ablak mel ett, egy hosszú szófán feküdt. 
 	Amikor beléptünk, felénk fordította a fejét. 
 	Furcsa arca volt... sápadt, csaknem áttetsző, óriási szempárral, amelyben határtalan szomorúság tükröződött. 
 	– Jó estét, nővérem! 
 	– Jó estét, doktor úr! 
 	– Engedje meg, hogy bemutassam a barátomat, Mr. 
 	Anstruthert. 
 	Meghajoltam, ő pedig halovány mosol yal és fejbólintással üdvözölt. 
 	– Nos, hogy érzi magát ma? – kérdezte az orvos, miközben leült mel é. 
 	– Ugyanúgy, mint máskor. – Majd pár pil anat múlva így folytatta. – Semmi sem tűnik valószerűnek a számomra. 
 	Napok, hónapok vagy esztendők múlnak el? Nem is tudom. 
 	Csak. az álmaim látszanak valóságnak. 
 	– Tehát még mindig sokat álmodik? 
 	– Mindig, és az álmok valódibbnak tűnnek, mint maga az élet. Hát érti ezt? 
 	– A hazájáról, Belgiumról álmodik? A nővér a fejét rázta. 
 	– Nem. Olyan országról álmodom, amely soha nem létezett. 
 	De hiszen tudja, doktor úr. Már sokszor elmondtam magának. – Itt rövid szünetet tartott, aztán gyorsan hozzátette: – Talán ez az úr is orvos... az agy betegségeinek orvosa? 
 	– Nem, nem – mondta dr. Rose nyugtatólag, és amikor elmosolyodott, 
 	észrevettem, 
 	hogy 
 	a 
 	metszőfogai
 	szokatlanul hegyesek. Csak most tűnt fel, hogy a megjelenésében van valami farkasszerű. A doktor tovább folytatta beszélgetését a nővérrel. 
 	– Azt hiszem, ez a találkozás Mr. Anstruther–rel érdekelni fogja. Hírei vannak Belgiumról. Mostanában hal ott valamit a zárdájáról. 
 	A nővér kissé elpirult, és rám emelte a tekintetét. 
 	– Nem sokat tudok, jegyeztem meg sietve. Valamelyik este az egyik barátommal vacsoráztam, aki a romba dőlt zárda falairól mesélt. 
 	– Tehát romba dőlt! 
 	Halkan felkiáltott. Ismét rám nézett, és megkérdezte: –
 	Monsieur, elmondta a barátja, hogyan..., il etve miért roskadt össze az az épület? 
 	– Felrobbantották – mondtam, aztán hozzáfűztem: – A parasztok éjszaka nem mernek arra menni. 
 	
 	– Miért félnek tőle? 
 	– Mert egy fekete jel van a romos falon. Babonásan rettegnek tőle. 
 	A nővér előbbre hajolt. 
 	– Monsieur, gyorsan mondja meg nekem, mihez hasonlít az a jel? 
 	– Olyan az alakja, mint egy óriási agárnak. A parasztok a Halál Agarának nevezték el, 
 	– Ó! – kiáltott fel. – Akkor igaz! Akkor hát mégis igaz! 
 	Akkor minden igaz, amire emlékszem, és nem pusztán sötét, lidércnyomásos álom. Megtörtént! Megtörtént! 
 	– Mi történt, nővérem? – kérdezte halkan az orvos. 
 	Gyorsan feléje fordult. 
 	– Emlékeztem. Emlékeztem, ott a lépcsőkön. Emlékeztem, egyszerre 
 	minden 
 	megyilágosodott 
 	előttem. 
 	Úgy
 	használtam fel az erőt, ahogyan szoktuk. Ott ál tam az oltár lépcsőin, és kértem őket, hogy ne jöj enek közelebb. Azt mondtam nekik, menjenek el békességben. Nem hal gattak rám, egyre közeledtek, pedig óvtam őket. Így azután –
 	előbbre hajolt, és furcsa kézmozdulatot tett –, így azután rájuk szabadítottam a Halál Agarát... 
 	Egész testében borzongott. Lehunyta a szemét, és hátradőlt a székében. 
 	Az orvos felál t, kivett a szekrényből egy poharat, félig megtöltötte vízzel, és beleöntött egy–két cseppet a zsebéből előhúzott üvegcséből. Ez–] után átadta a nővérnek a poharat. 
 	– Igya meg ezt – mondta parancsoló hangon. 
 	A nővér gépiesen engedelmeskedett. Tekintetei a távolba révedt, mintha valamilyen belső vízióján töprengene. 
 	– De hát akkor minden igaz. Minden. A Körök Városa, a Kristály Népe... minden. Minden igaz. 
 	– Úgy látszik – mondta Rose. 
 	Hangja halk és megnyugtató volt, nyilvánvalóan elősegíteni, nem pedig megzavarni akarta a nővér elmélkedését. 
 	– Beszéljen nekem a városról. Úgy emlékszem, azt mondta, a Körök Városa? – kérdezte. 
 	A leány szórakozottan és gépiesen válaszolt. 
 	– Igen, három kör van. Az első kör a kiválasztottaké. A második a papnőké, a harmadik a papoké. 
 	– És mi van középen? 
 	Marie Angelique mély lélegzetet vett, és hangja leírhatatlan áhítattal telt meg. 
 	
 	– A Kristály Háza... 
 	Miközben el ehelte e szavakat, jobb kezét felemelte a homlokához, és uj aival valamilyen jelet rajzolt rá. Teste megmerevedett, szemét lehunyta, kissé imbolygott... azután megrázkódott, és hirtelen kiegyenesedett ültében, mintha váratlanul felébredt volna. 
 	– Mi az? Mit mondtam? – kérdezte zavartan. 
 	– Semmit. Fáradt, és pihenni akar. Most magára hagyjuk –
 	mondta Rose. 
 	A nővér kissé kábultnak látszott, amikor elmentünk. 
 	– Nos, mi a véleménye róla? – kérdezte Rose. 
 	– Feltételezem, hogy az elméje teljesen zavarodott –
 	mondtam csendesen. – Úgy látja? 
 	– Nem... ami azt il eti... nos, különös módon meggyőző volt. 
 	Miközben hal gattam, az volt a benyomásom, valóban véghez vitte azt, amiről azt ál ította, hogy megtette... 
 	mégpedig valamilyen rendkívüli dolgot, egy csodát. Az a meggyőződése, hogy így cselekedett, elég őszintének hitszik. Ezért... 
 	– Ezért mondja, hogy az elméjének zavarodottnak kel lennie. Helyes! Most azonban közelítsük meg a dolgot más oldalról. Tételezzük fel, hogy valóban csodát tett... 
 	tételezzük fel, hogy ó" egyedül elpusztított egy épületet és több száz emberi lényt. 
 	– Pusztán az akaraterejével? – kérdeztem mosolyogva. 
 	– Én nem így fognám fel ezt a dolgot. Gondolom egyetért velem abban, hogy egyetlen ember egész sokaságot pusztíthat 
 	el, 
 	ha 
 	megnyomja 
 	egy 
 	aknarendszer
 	kapcsológombját. 
 	– Igen, de az mechanikus rendszer. 
 	– Igaz, hogy mechanikus, de lényegében a természeti erők hasznosítása és irányítása. Az égiháború és az erőmű
 	alapjában véve ugyanaz. 
 	– Igen. De az égiháború irányításához mechanikai eszközöket kel használnunk. Rose elmosolyodott. 
 	– Most áttérek valami másra. Az egyik anyagnak egyvirágú körtike a neve. A természetben növény formájában fordul elő. Laboratóriumban mesterségesen, vegyi úton az ember is elő tudja ál ítani. 
 	– No és? 
 	– Véleményem szerint kétféle módon kaphatjuk meg ugyanazt az eredményt. A mienk nyilvánvalóan a mesterséges mód. Elképzelhető azonban egy másik magyarázat is. Például az indiai fakírok által végrehajtott rendkívüli teljesítményeket nem lehet könnyűszerrel megmagyarázni. Természetfeletti jelenségeknek nevezzük azokat a természeti jelenségeket, amelyeknek a törvényeit még nem ismerjük. 
 	– Hogy érti ezt? – kérdeztem elámulva. 
 	– Nem tudom elvetni teljességgel azt a lehetőséget, hogy emberi lény képes lehet valamilyen pusztító erőt igénybe venni, és a saját céljára felhasználni. Azok az eszközök, amelyekkel végrehajtja ezt, számunkra természetfelettinek tűnnek, de valójában lehet, hogy nem azok. Csodálkozva néztem rá. 
 	– Ez csak egy elmélet – jegyezte meg könnyedén. –
 	Mondja, megfigyelte a nővér kézmozdulatát amikor a Kristály Házáról tett említést? 
 	– A homlokára tette a kezét. 
 	– Pontosan. És egy kört rajzolt oda. Nagyon hasonlóan ahhoz, mint amikor a katolikusok keresztet vetnek. Mr. 
 	Anstruther, most mondok valami nagyon érdekeset. A kristály szó olyan gyakran fordul elő a nővér zavaros beszédében, 
 	hogy 
 	kísérletet 
 	hajtottam 
 	végre. 
 	Kölcsönöztem valakitől egy kristálygömböt, és egyik nap váratlanul megmutattam neki, hogy betegem ezzel kapcsolatos reagálását el enőrizhessem. 
 	– És mire jutott? 
 	– Nos, az eredmény nagyon furcsa és sokatmondó volt. A nővér egész teste megmerevedett. Úgy bámulta a kristályt, mintha nem hinne a szemének. Azután letérdelt előtte, néhány szót mormolt és elájult. 
 	– Mi volt az a néhány szó? 
 	– Nagyon különös dolgot mondott. Így hangzott: A Kristály! 
 	Akkor él még mindig a Hit! 
 	– De még milyen különös! 
 	– Sokatmondó, ugye? De ez még nem minden. Amikor magához tért, az egészet elfelejtette. Megmutattam neki a kristálygömböt, és megkérdeztem, tudja–e, hogy mi ez. Azt mondta, azt hiszi, olyan kristálygömb, mint amilyet a jövendőmondók szoktak használni. Megkérdeztem, látott–e már ilyet valaha? Azt felelte. „Soha, doktor úr." Azonban láttam a szemén, hogy zavarban van. „Mi aggasztja, nővérem?" – kérdeztem tőle. Azt válaszolta: „Olyan furcsa ez. Eddig soha nem láttam kristálygömböt, és mégis... úgy tűnik nekem, hogy jól ismerem. Van valami... ha vissza tudnék rá emlékezni..." Erőlködése szemmel láthatóan kimerítette, úgyhogy megtiltottam neki az erről való töprengést. Ez két hete történt. Hagytam neki egy kis időt. 
 	Holnap további kísérletet fogok tenni. 
 	– A kristálygömbbel? 
 	– A kristálygömbbel. Rá fogom venni, hogy nézzen bele. 
 	Azt hiszem, hogy az eredmény érdekes lesz. 
 	– Es mit Vár a kísértettől? Mit akar elérni vele? –
 	kérdeztem kíváncsian. 
 	Kissé talán ügyetlenül választottam meg a szavaimat, de a hatásuk 
 	roppant 
 	különös 
 	volt. 
 	Rose 
 	hirtelen
 	megmerevedett, azután elvörösödött, és amikor beszélni kezdett, a modora öntudatlanul megyáltozott. Hivatalosabb és szakszerűbb lett. 
 	– Magyarázatot akarok kapni bizonyos, mind ez idáig nem teljesen ismert agyi rendel enességekre. Marie Angelique nővér rendkívüli módon érdekes eset. 
 	Kíváncsi lettem rá, hogy vajon Rose érdeklődése pusztán szakmai természetű–e? 
 	– Nem bánja, ha én is eljövök? – kérdeztem. 
 	Lehet, hogy csak képzelődtem, de úgy tűnt, kissé késlekedik a válasszal. Hirtelen megéreztem, nem kívánja a jelenlétemet. 
 	– Dehogy. Nem látom akadályát – válaszolta végül, majd hirtelen hozzáfűzte:
 	– Feltételezem, hogy nem szándékozik hosszú ideig itt tartózkodni. 
 	– Csak holnap utánig. 
 	Úgy éreztem, a válasz kedvére való volt. Szeme körül eltűntek a ráncok, és a legújabb, tengeri malacokon végzett kísérleteiről kezdett beszélni! 
 	III. 
 	Másnap délután a megbeszéltek szerint találkoztam az orvossal, és együtt mentünk Marie Angelique nővérhez. Dr. 
 	Rose nagyon szívélyes volt. Azt gondoltam, az előző napi viselkedését igyekszik el ensúlyozni. 
 	– Nem kel túlságosan komolyan venni, amit mondok –
 	jegyezte meg nevetve. – Nem szeretném, ha azt hinné, hogy belekontárkodom az okkult tudományokba. De módfelett kedvelem a talányos eseteket. 
 	– Valóban? 
 	– Igen, és minél fantasztikusabbak, annál jobban élvezem a megfejtésüket. 
 	
 	Gúnyosan felnevetett. 
 	Amikor megérkeztünk a házacskába, a körzeti nővér meg akart beszélni valamit Rose–zal, így egyedül maradtam Marie Angelique nővérrel. 
 	Láttam, hogy alaposan szemügyre vesz, azután megszólalt:
 	– Ez a derék ápolónő azt mondja nekem, ön annak a kedves hölgynek a testvére, akinek a házában elszál ásoltak, amikor ideérkeztem Belgiumból. 
 	– Igen, ez így van – mondtam. 
 	– A hölgy nagyon jó volt hozzám. Igazán derék asszony. 
 	Elhal gatott, úgy tűnt, mintha erősen gondolkodna valamin. 
 	Azután így szólt:
 	– A doktor úr is jó ember? Kissé zavarba jöttem. 
 	– Nos, igen. Úgy értem... azt hiszem. 
 	– Ó! – Habozott kissé, azután ezt mondta: – Annyi biztos, hogy nagyon kedves volt hozzám. 
 	– Biztosan az volt. 
 	Éles pil antást vetett rám. 
 	– Monsieur... ön... most, hogy beszélget velem... úgy véli, bolond vagyok? 
 	– Ugyan, nővér, soha nem fordult meg a fejemben ilyen gondolat... 
 	Lassan ingatta a fejét, majd félbeszakította tiltakozásomat. 
 	– Bolond vagyok? Nem tudom... amilyen dolgokra emlékszem... és amilyeneket elfelejtettem... 
 	Felsóhajtott. Ebben a pil anatban Rose lépett be a szobába. 
 	Szívélyesen üdvözölte az apácát, és elmagyarázta neki, mit kíván tőle. 
 	– Tudja, egyeseknek megyan az a képességük, hogy meglátnak dolgokat egy kristálygömbben. Nővérem, azt képzelem, hogy ön is rendelkezik ezzel az adottsággal. 
 	A nővér csüggedtnek látszott. 
 	– Nem, nem, ezt nem tehetem meg! Bűnös cselekedet kísérletet tenni a jövő megismerésére. 
 	Rose meglepődött. Egyáltalán nem számított a nővér szempontjára. Ügyesen taktikát változtatott. 
 	– Igaza van, ne nézzen senki a jövőbe. A múltba nézni azonban... az teljesen más. 
 	– A múltba? 
 	– Igen. Nagyon sok furcsaság történt a múltban. Van, akinek szikrák vil annak fel belőle... egy pil anatra látja őket... azután eltűnnek. Ne is igyekezzék olyat látni a kristálygömbben, ami hite szerint nem lenne helyes. Csak vegye a kezébe... Így. Nézzen bele... nézzen mélyen bele. 
 	Igen, mélyebben, még mélyebben. Visszaemlékszik, ugye? 
 	Emlékezik. Hal ja, hogy beszélek önhöz. Választ tud adni a kérdéseimre. Hal engem? 
 	Marie Angelique nővér a kérésnek megfelelően kezébe vette a gömböt. Különös tisztelettel, kezelte. Amikor belenézett, a tekintete üres lett, a feje lekókadt. Úgy tűnt, mintha elaludt volna,.! 
 	Az orvos gyengéden elvette tőle a kristályt, és letette az asztalra. 
 	Felhúzta a lány szemhéját, azután leült mel ém. 
 	– Meg kel várnunk, amíg felébred. Azt hiszem, nem tart sokáig. 
 	Igaza volt. Alig öt perc elteltével Marie Angelique megborzongott, és álmosan felnyitotta a szemét. 
 	– Hol vagyok? 
 	– Itt van, az otthonában. Aludt egy keveset. Álmodott, ugye? 
 	A nővér bólintott. 
 	– Igen, álmodtam. 
 	– A Kristályról álmodott? 
 	– Igen. 
 	– Mondja el nekünk, hogy mit. 
 	– Doktor úr, azt fogja gondolni, hogy bolond vagyok. Tudja meg, hogy álmomban a Kristály szent jelkép volt. Sőt második Krisztusnak, a Kristály Tanítójának képzeltem magam, aki meghalt a hitéért, és követőit meghurcolták... 
 	üldözték... De a hit fennmaradt. Igen... tizenötezer teljes holdon át... úgy értem, tizenötezer évig. 
 	– Milyen hosszú egy teljes hold? 
 	– Tizenhárom szokványos hold. Igen, persze, a tizenötezredik teljes hold évében és voltam az Ötödik Jel papnője a Kristály Házában, A Hatodik Jel eljövetelének első napjaiban volt... 
 	Összeráncolta a szemöldökét, félelem suhant át az arcán. 
 	– Túlságosan hamar – mormolta. – Túlságosan hamar. 
 	Hiába... Ó, igen, emlékszem! A Hatodik Jel... 
 	Félig felegyenesedett, azután visszazuhant a székébe, kezével eltakarta az arcát, miközben ezt mormolta:
 	– De hát mit is beszélek? Ezek a dolgok soha nem történtek meg. 
 	– Ne hagyja el magát. 
 	A leány azonban ijedt tanácstalansággal nézett rá. 
 	
 	– Doktor úr, nem értem ezt. Miért kel , hogy ilyen álmaim... 
 	ilyen képzelgéseim legyenek? Mindössze tizenhat éves voltam, amikor beléptem a zárdába. Soha nem utaztam. 
 	Mégis városokról, idegen emberekről, furcsa szokásokról álmodom. Miért? – Mindkét kezét a fejére szorította. 
 	– Nővérem, hipnotizálták valaha? Vagy volt már önkívületi ál apotban? 
 	– Doktor úr, soha nem hipnotizáltak. Ami a másik ál apotot il eti, a kápolnában az ima alatt a lelkem gyakran elszakadt a testemtől, és hosszú órákon keresztül olyan voltam, mint a halott. A tisztelendő anya azt mondta, ez kétségtelenül megszentelt ál apot... a kegyelem ál apota volt. Ó, igen! –
 	visszatartotta a lélegzetét. – Emlékszem, mi is a kegyelem állapotának hívtuk. 
 	– Nővérem, szeretnék elvégezni egy kísérletet. – Rose tárgyilagos hangon beszélt. – Ez elűzheti ezeket a fájdalmas emlékfoszlányokat. Megkérem, nézzen bele mégegyszer a kristálygömbbe. Akkor egy bizonyos szót fogok mondani önnek, és nővérem egy másikkal válaszol. 
 	Ezt addig folytatjuk, amíg csak el nem fárad. Ne a szavakra, hanem a kristályra összpontosítsa a gondolatait. 
 	Amikor ismét levettem a kendőt a kristályról, és beletettem Marie Angelique nővér kezébe, megfigyeltem, milyen mélységes tisztelettel érintette meg. Két karcsú tenyere közt fekete bársonyon pihent a gömb. A leány ráemelte gyönyörű szemét, tekintete elmerült a kristály mélyében. 
 	Rövid hal gatás után az orvos így szólt:
 	– Agár. 
 	Marie Angelique nővér azonnal válaszolt rá:
 	– Halál. 
 	IV. 
 	Nem ál szándékomban részletesen beszámolni a kísérletről. Az orvos szándékosan sok lényegtelen és értelmetlen szót is mondott neki. Más szavakat számos alkalommal megismételt, néha azonos, néha eltérő
 	válaszokat kapott rájuk. 
 	Aznap este a doktor sziklára épült kis házában megtárgyaltuk a kísérlet eredményét. 
 	Rose megköszörülte a torkát, és közelebb húzta magához a jegyzetfüzetét. 
 	– Ezek az eredmények rendkívüli módon érdekesek... és nagyon furcsák. A Hatodik Jel szavakra felváltva kaptuk a Pusztítás, a Bíbor, az Agár, a Halálom, azután újra a Pusztítás és végül megint a Hatalom szavakat. Mint talán észrevette, később megfordítottam a sorrendet, a következő eredménnyel. A Pusztítás szóra Agár, a Bíborra Hatalom, az Agárra ismét Halál és a Halálomra Agár volt a válasz. Ez mind összefügg, de a Pusztítás másodszori említésére azt a szót kaptam, hogy Tenger, ami teljesen oda nem il őnek tűnik. Az Ötödik Jel szavakra a válaszok Kék, Gondolatok, Madár, majd újból Kék és végül az elme megnyitása az elme előtt eléggé sokatmondó kifejezések voltak. Abból a tényből, hogy a Negyedik Jel a Sárga, később a Fény szavakat vonja maga után, az Első Jelre pedig Vér a válasz, arra következtettem, hogy mindegyik Jelnek külön színe és valószínűleg külön jelképe van, ez az Ötödik Jelnél a Madár, a Hatodiknál az Agár. Feltételezem továbbá, hogy az Ötödik Jel azt képviseli, amit közhasználatú szóval telepátiának nevezünk – az elme megnyitását az elme számára. A Hatodik Jel kétségtelenül a Pusztítás Hatalmát jelenti. 
 	– Mi a Tenger értelme? 
 	– Beval om, ezt nem tudom megfejteni. Amikor később megemlítettem a nővérnek ezt a szót, egyszerűen Hajó volt rá a válasz. A Hetedik Jelre először azt kaptam, Élet, másodszor Szeretet. A Nyolcadik Jelre azt mondta, hogy nincsen. Úgy gondolom tehát, hogy a jelek száma hét. 
 	– De a hetedik nem valósult meg, miután a hatodik során következett be a Pusztítás – mondtam váratlan ihlettől elragadtatva. 
 	– Ó! Úgy gondolja? De hát túlságosan komolyan vesszük ezeket a tébolyult kuszaságokat. Ezek kizárólag orvosi szempontból érdekesek. 
 	– Minden bizonnyal fel fogják kelteni a lélektan kutatóinak az érdeklődését. 
 	A doktor szeme összeszűkült. – Kedves uram, nem ál szándékomban publikálni a kísérleteket. 
 	– Akkor miért végzi el őket? 
 	– Kutatásaim kizárólag magánjel egűek. Persze készítek jegyzeteket az esetről. 
 	– Értem. – Először éreztem magam úgy, mint a vak ember, aki egyre a sötétben tapogatózik. Felál tam. 
 	– Nos, jó éjszakát, doktor! Holnap visszamegyek a városba. 
 	– Ó! – Úgy éreztem, felkiáltása mögött elégedettség, sőt talán megkönnyebbülés volt. 
 	– Sok szerencsét kívánok a kutatásaihoz – mondtam könnyedén. – Ne szabadítsa rám a Halál Agarát, amikor legközelebb találkozunk! 
 	Miközben ezeket a szavakat intéztem hozzá, éppen kezet ráztunk, és éreztem, hogy összerándult. Gyorsan összeszedte magát. Elmosolyodott, hosszú hegyes fogai kivil antak ajkai mögül. 
 	– A Halál Agara. Az, aki szereti a hatalmat, minő hatalom birtokába juthatna általa. Minden emberi lény életét a kezében tarthatná! – mondta. 
 	Szélesen elmosolyodott. 
 	V. 
 	Ez jelentette az üggyel való közvetlen kapcsolatom végét. Később kezembe került az orvos jegyzetfüzete és naplója. Megismétlem a bennük levő gyér számú feljegyzést, de meg kel érteniük, hogy ezek csak bizonyos idő eltelte után kerültek a birtokomba. 
 	Augusztus 5. Rájöttem, hogy a Választottak szó alatt M.A. 
 	nővér azokat érti, akik szaporították a fajt. Nyilván őket tartották a legnagyobb tiszteletben, a papoknál is jobban tisztelték őket. Szembeállítandó a korai kereszténységgel. 
 	Augusztus 7. Rávettem. Sikerült hipnotikus álomba beszámolóhoz. 
 	Augusztus 9. Voltak a múltban civilizációk, amelyekhez képest a miénk semmiség? Ha ez így volna, és én lennék az egyetlen, akinek ezekhez kulcsa van... 
 	Augusztus 12. M.A. nővér hipnózis alatt egyáltalán nem hajlik a javaslatokra, pedig az önkívületi állapot könnyedén Képtelen vagyok megérteni ezt. 
 	Augusztus 13. M.A. nővér ma megemlítette, állapotában a kaput be kell zárni, nehogy másvalaki irányítsa a testet." 
 	Érdekes, ugyanakkor zavaró is. 
 	Augusztus 18. Az Első Jel tehát nem más, mint... (itt néhány szó kitörölve)... Akkor hány évszázadba kerül a Hatodik Jel elérése? De ha lenne rövid út a Hatalomhoz... 
 	Augusztus 20. Elintéztem, hogy M.A. ide jöjjön az ápolónővel. Azt mondtam neki, szükség van arra, hogy a beteg állandóan morfiumot kapjon. Megőrültem? Vagy én leszek Mindenek Ura, a Halál Hatalmával a kezemben? 
 	(A feljegyzéseknek itt vége szakad.)
 	
 	M.A. nővért, engedje és transzba hoznom, hipnotizálni magát. de nem jutottam
 	előidézhető nála. 
 	hogy „kegyelem
 	VI. 
 	Azt hiszem, augusztus 29–én kaptam meg a levelet. 
 	Nekem küldték, a nővérem címén keresztül. Dőlt, szokatlan írással vetették papírra. 
 	Cher Monsieur! – Csak kétszer találkoztunk, de úgy érzem, megbízhatom önben. Akár a valóságot ábrázolják az álmaim, akár nem, az utóbbi időben egyre világosabbak... és Monsieur, a Halál Agara semmi esetre sem álom... Már beszéltem önnek Róla, a Kristály Őréről (azt sem tudom, léteztek–e egyáltalán ezek a napok vagy sem), aki túlságosan hamar fedte fel a Hatodik Jelet az embereknek... A gonosz kerítette hatalmába a szívüket. 
 	Hatalmukban állt kényükre–kedvükre öldökölni, és igazságos 
 	indok 
 	nélkül, 
 	dühükben 
 	gyilkoltak. 
 	Megittasodtak a Hatalom mámorától. Amikor láttuk ezt, mi, akik még tiszták voltunk, tudtuk, hogy megint nem szabad befejezni a Kört, hogy elérkezzünk az Örök Élet Jeléhez. Öt, aki a következő Kristály Őrzője lett volna, felszólították, hogy cselekedjék. És akkor ö, hogy pusztuljon el a régi, hogy időtlen korszakok után ismét eljöhessen az új, szabadon engedte a Halál Agarát a tengeren (vigyázva, hogy ne zárja be a kört), és a tenger Agár alakjában felmagasodva teljesen elnyelte a földet... 
 	Egyszer már emlékeztem erre... az oltár lépcsőin Belgiumban... 
 	Dr. Rose a Testvériség tagja. Ismeri az Első Jelet és a Második formáját, ámbár ennek az értelme rejtve van mindenki előtt, néhány kiválasztott kivételével. Meg fogja tanulni tőlem a Hatodikat. Idáig ellenálltam neki... de érzem, egyre gyengülök. Monsieur, nincsen rendjén, hogy egy ember idő előtt hatalomhoz jusson. Nagyon sok évszázadnak kell elmúlnia, mielőtt a világ felkészül arra, hogy kézbe vehesse a halál hatalmát. Könyörögve kérem magát, Monsieur, aki a jóság és az igazság barátja, segítsen rajtam... mielőtt nem késő. 
 	Nővére Krisztusban Marie Angelique
 	Kiejtettem a levelet a kezemből. Úgy éreztem, kicsúszik a lábam alól a talaj. Azután kezdtem felocsúdni. A szerencsétlen nő mélységesen őszinte meggyőződése hatni kezdett rám! Egy dolog mindenesetre biztos volt. Dr. 
 	Rose nagy mértékben visszaélt hivatásából adódó helyzetével, csak hogy céljait elérje. Elmegyek oda és... 
 	Ekkor vettem észre Kitty levelét a többi postám között. 
 	Azonnal feltéptem. 
 	„Olyan borzasztó dolog történt" – írta. „Emlékszel dr. Rose házikójára a sziklán? Múlt éjszaka elsöpörte egy földcsuszamlás, a doktor és az a szegény nővér, Marie Angelique meghalt. Rettenetes látványt nyújt a romhalmaz a tengerparton, 
 	a 
 	törmelék 
 	fantasztikus 
 	tömegben
 	halmozódott fel, bizonyos távolságban óriási agárnak látszik... 
 	A levél kihul ott a kezemből. 
 	A többi lehet véletlen egybeesés is. Bizonyos Mr. Rose, akiről megtudtam, hogy a doktor egyik gazdag rokona, ugyanazon az éjszakán váratlanul elhunyt, azt mondták, vil ám sújtotta halálra. Amennyire meg lehetett ál apítani, nem volt vihar a környéken, de néhányan kijelentették, hogy mennydörgést hal ottak. A férfi testén furcsa alakú elektromos 
 	pörkölődés 
 	nyomát 
 	fedezték 
 	fel. 
 	Végrendeletében mindent unokaöccsére, dr. Rose–ra hagyott. 
 	Nos, tételezzük fel, hogy dr. Rose–nak sikerült megszereznie Marie Angelique nővértől a Hatodik Jel titkát. Mindig is lelkiismeretlen alaknak tartottam –
 	véleményem szerint nem rettent volna vissza nagybátyja életének kioltásától sem, ha biztos benne, hogy nem róják föl neki. Marie Angelique nővér levelének egyik mondata azonban felvil ant az agyamban „...vigyázva, hogy ne zárja be a kört…”. Dr. Rose nem volt elővigyázatos, talán nem ismerte igazán a teendőket vagy azt, hogy feltétlenül szükség van rájuk. Így az általa alkalmazott Erő visszatért, befejezve körét... 
 	Persze mindez képtelenség! Mindennek megyan a természetes magyarázata. Az, hogy a doktor hitt Marie Angelique nővér hal ucinációiban, csupán azt bizonyítja, hogy az ő elméje is kiegyensúlyozatlan volt valamennyire. 
 	Néha mégis tengerbe sül yedt földrészről álmodom, ahol egykor emberek éltek, és a civilizáció jóval fejlettebb fokát érték el, mint amilyen a miénk... 
 	Vagy Marie Angelique nővér visszafelé emlékezett –
 	
 	ahogyan némelyek lehetségesnek tartják –, és a Körök Városa nem a múltban, hanem a jövőben van? 
 	Képtelenség. Persze hogy mindez csupán hal ucináció volt! 
 	A VÖRÖS JELZÉS
 	– Ez roppant izgalmas! – mondta a csinos Mrs. 
 	Eversleigh, tágra nyitva szép, de kissé üres tekintetű
 	szemét. – Azt mondják, hogy a nőknek van hatodik érzékük is. Sir Alington, gondolja, hogy ez igaz? 
 	A híres elmegyógyász gúnyosan elmosolyodott. 
 	Mélységesen lenézte az olyan csinos, ugyanakkor üresfejű
 	nőket, mint amilyen asztaltársa is volt. Alington West, az elmebaj legfőbb szaktekintélye teljes mértékben, tudatában volt saját jelentőségének. Testalkata zömök, modora enyhén fontoskodó volt. 
 	– Mrs. Eversleigh, az emberek sok képtelenséget hordanak össze. Ön szerint mit jelent az a kifejezés, hogy hatodik érzék? 
 	– Önök tudósok mindig olyan szigorúak. Pedig valóban nagyon különös dolog, hogy valaki kifejezetten tudja, előre tudja a dolgokat néha... egyszerűen tudja, mert megérzi őket, úgy értem... egészen hihetetlen... de mégis igaz. 
 	Claire, érti, hogy mire gondolok, ugye? 
 	Enyhe duzzogással háziasszonya felé fordult. 
 	Claire Trent azonban késlekedett a válasszal. A vacsorázó társaság nem volt nagy, ő és férje, továbbá "Violet Eversleigh, Sir Alington West és az unokaöccse, Dermot West, Jack Trent régi barátja ülték körül az asztalt. Jack Trent, a pirospozsgás, víg kedélyű, könnyen nevető
 	házigazda folytatta a társalgást. 
 	– 
 	Csacsiság, 
 	Violet! 
 A 

 legjobb 

 	barátod
 	vonatszerencsétlenségben pusztult el. Fogadok, tüstént eszedbe jut, hogy a múlt kedden fekete macskáról álmodtál. Szenzációs! Bizonyára egész idő alatt érezted, hogy valami történni fog. 
 	– Jack, összekevered az előérzetet a megérzéssel. Sir Alington, el kel ismernie, hogy igenis létezik előérzet. 
 	– Bizonyos mértékig talán – mondta óvatosan az orvos. –
 	Sokszor azonban véletlen egybeesésről van szó, nem is beszélve arról, hogy az embereknek határozottan hajlamuk van arra, hogy utólag szép kis történetet kerekítsenek ártatlan dolgok köré. Ezt mindig számításba kel venni. 
 	– Nem hiszem, hogy létezik előérzet – szólalt meg váratlanul Claire Trent. – Vagy megérzés, hatodik érzék, mindaz, amiről olyan könnyedén beszélünk. Úgy rohanunk keresztül az életünkön ismeretlen rendeltetésünk felé, ahogyan egy vonat száguld a sötét éjen át. 
 	– Mrs. Trent, aligha jó ez a hasonlat – jegyezte meg Dermot West, aki ezúttal szólalt meg először a beszélgetés folyamán. Világosszürke szeme furcsán csil ogott, szinte kivilágított 
 	erősen 
 	napbarnított 
 	arcából. 
 	– 
 	Tudja, 
 	elfeledkezett a jelzésekről. 
 	– A jelzésekről? 
 	– Igen, a zöldről, ha minden rendben van, no és persze a vörösről, veszély esetén. 
 	– Vörös fény... veszély esetén... milyen izgalmas! –
 	sóhajtott fel Violet Eversleigh. 
 	Dermot meglehetősen türelmetlenül fordult el tőle. 
 	– Ez persze csak a figyelmeztetés egyik módja. Vörös jelzés! Vigyázat! Veszély közeledik! 
 	Trent kíváncsian nézett rá. 
 	– Dermot, öreg fiú, úgy beszélsz, mintha komoly tapasztalataid lennének ezen a téren. 
 	– Ez így is van..., il etve, hogy egészen pontosan fogalmazzak, volt. 
 	– Igazán kíváncsivá tettél. 
 	– Mondok egy példát. Odakint Mezopotámiában, közvetlenül a fegyverszünet után különös dolog történt velem. Az egyik este, amint beléptem a sátramba, furcsa érzésem támadt. Vigyázat! Veszély! A leghalványabb fogalmam sem volt arról, hogy miről van szó. Körüljártam a tábort, szükségtelenül fontoskodtam, az el enséges arabok esetleges 
 	támadása 
 	el eni 
 	összes 
 	óvintézkedést
 	elrendeltem. Ezután visszamentem a sátramba. Ahogy beléptem, még inkább hatalmába kerített az a furcsa érzés, hogy valahonnan veszély fenyeget. Végül fogtam egy takarót, kivittem magammal, jól beburkolóztam, és aznap éj el a szabadban aludtam. 
 	– No és? 
 	– Másnap reggel, amikor bementem a sátramba, egy hatalmas, 
 	legalább 
 	tizenöt 
 	centis 
 	markolatú 
 	kést
 	pil antottam meg a hálóhelyemen. Hamarosan megtudtam, hogy a kés az egyik arab szolgáé. A fiát agyonlőtték, mert kémkedett. Alington bácsi, mit szólsz ehhez a történethez, amelyet példaként hoztam fel arra, amit én vörös jelzésnek neveztem el? 
 	A szaktudós diplomatikusan mosolygott. 
 	– Kedves Dermot, igazán nagyon érdekes történetet hal ottunk. 
 	– De nem olyat, amelyet fenntartás nélkül elfogadnál. 
 	– Igen, igen, nem kételkedem abban, hogy megérezted a veszélyt, úgy, ahogyan előadtad. Én azonban az előérzet eredetét vitatom. Szerinted minden előzmény nélkül, valamilyen külső forrásból eredően ötlött föl az agyadban. 
 	Manapság azonban úgy vélekedünk, hogy csaknem minden a bensőnkből származik – a tudatalattinkból. 
 	– A jó öreg tudatalatti! – rikkantotta Jack Trent. –
 	Manapság mindenre ezt rángatják elő magyarázatul. 
 	Sir Alington tovább folytatta mondanivalóját, figyelembe sem véve a közbeszólást. 
 	– Arra célzok, hogy ennek az arabnak az arckifejezése vagy a pil antása elárulta a szándékát. Tudatos éned ezt nem vette észre vagy nem emlékezett rá, nem úgy a tudatalattid. A tudatalatti soha nem felejt. Sőt képes mérlegelni is és következtetéseket levonni, teljesen függetlenül a tudatos gondolkodástól. Tehát a tudatalattid azt hitte, hogy merényletet követhetnek el el ened azért, hogy megöljenek, és sikerült a félelmet rákényszerítenie tudatos gondolkodásodra. 
 	– Elismerem, ez rendkívül meggyőzően hangzik – mondta mosolyogva Dermot. 
 	– De messze nem olyan izgalmas! – csicseregte Mrs. 
 	Eversleigh. 
 	– Az is lehet, hogy tudat alatt megéreztek ennek a férfinak irántad táplált gyűlöletét. Minden bizonnyal létezik az, amit régebben telepátiának hívtunk, ámbár előidézésének feltételeit csak kevéssé ismerjük. 
 	– Előfordultak más esetek is? – kérdezte Claire Dermottól. 
 	– Igen, de nem ilyen látványosak, és feltételezem, hogy mindegyiket meg lehet magyarázni véletlen egybeesés címszó alatt. Az egyik alkalommal például visszautasítottam egy udvarházba szóló meghívást, kizárólag a „vörös jelzés" 
 	feltűnése miatt. Még ugyanazon a héten az épület porig égett. Alington bácsi, itt vajon hol lép be a híres tudatalatti? 
 	– Attól tartok, sehol – mondta mosolyogva Alington. 
 	– Bizonyára van azonban egy hasonlóképpen jól csengő
 	magyarázatod. Rajta, nem szükséges tapintatosan viselkedned közeli rokonok esetében. 
 	– Hát akkor, kedves unokaöcsém, megkockáztatom, hogy azon egyszerű okból utasítottad vissza a meghívást, mert nem is nagyon akartál eleget tenni neki. A tűz után pedig bebeszélted magadnak, hogy vészjelzést kaptál, és ezt a magyarázatot most feltétel nélkül elhiszed. 
 	– Teljesen reménytelen – nevetett fel Dermot. – Ha fej, te nyersz, ha írás, én veszítek. 
 	– Mr. West, ne törődjön vele. En fenntartás nélkül hiszek az ön Vörös Jelzésében. Ott Mezopotámiában érezte utoljára? – kérdezte Violet Eversleigh. 
 	– Igen... egészen... 
 	– Bocsánat, nem hal om. 
 	– Semmi, semmi. 
 	Dermot elhal gatott. A mondat, amelyet csaknem kimondott, így hangzott volna: „Igen, egészen ma estig." A szavak akaratlanul tolultak ajkára, megfogalmazva egy gondolatot, amelyet még végig sem gondolt igazán, de tüstént tisztában volt vele, hogy igaz. A Vörös Jelzés felderengett előtte a sötétségben. Veszély! Közvetlen veszély ólálkodik körülötte! 
 	De vajon micsoda? Milyen– veszély fenyegetheti itt, barátai házában? Il etve... hát igen... volt valamilyen veszély. 
 	Ránézett Claire Trentre, magába itta bőrének fehérségét, karcsúságát, dús, aranyszínű haját. Ezt a veszélyt már érezte egy ideje, de valószínűleg soha nem fordul komolyra. 
 	Jack Trent ugyanis nem csupán a legjobb barátja volt, hanem az életét is megmentette Flandriában, ezért fel is terjesztették a Viktória– érdemkeresztre. Jack egyike a legderekabb fickóknak. Átkozott balszerencse, hogy éppen Jack feleségébe szeretett bele. Remélte, hogy egy napon majdcsak túl lesz rajta. Ilyen fájó érzés nem tarthat örökké. 
 	El lehet, sőt el kel pusztítani. Nem, mintha az asszony valaha is megsejtette volna... de ha mégis, mit sem törődne vele. Szobor, gyönyörű szobor, aranyból, elefántcsontból és halvány rózsaszín koral ból... királyi játékszer, nem is igazi asszony... 
 	Claire... még nevének gondolata vagy halk elsóhajtása is fájdalmat okozott neki... Túl kel tennie magát rajta. Máskor is volt már szerelmes... „De nem így! Nem így!", súgta bensejében egy hang. Nos, tehát erről van szó. Nincs igazán veszélyben... Fáj ugyan a szíve, de nincs veszélyben. A Vörös Jelzés nem ezt a veszélyt jelzi, hanem valami mást. 
 	Tekintete végigsiklott az asztal körül ülőkön, feltűnt neki, hogy meglehetősen furcsa kis társaság gyűlt össze ezúttal. 
 	A nagybátyja például ritkán vacsorázott házon kívül, akkor is legfeljebb egy–egy hivatalos összejövetelre látogatott el. 
 	Trenték nem voltak régi barátai, Dermot mindeddig azt sem tudta, hogy a nagybátyja egyáltalán ismeri–e őket. 
 	Persze, mindenre van magyarázat, ha tetszik ürügy. Híres médium látogat el hozzájuk vacsora után, hogy szeánszot tartson. Sir Alington azt ál ította, hogy érdekli a spiritizmus. 
 	Igen, minden bizonnyal ezért jött el Trentékhez. 
 	Elidőzött ennél a gondolatnál. Meglehet, hogy a szeánsz csak ürügyet szolgáltat arra, hogy természetessé tegye a szakorvos jelenlétét a vacsoránál. S ha így van, mi lehet látogatásának valódi oka? Apró részletek garmadája ötlött fel Dermot emlékezetében, semmiségek, amiket korábban észre sem vett, vagy ahogyan a nagybátyja mondaná, a tudatos elme által nem észlelt dolgok. 
 	A híres orvos több alkalommal furcsán, nagyon furcsán nézett Claire– re. Úgy tűnt, mintha figyelné őt. Az asszony elbizonytalanodott vizsgálódó tekintetének súlya alatt. 
 	Kapkodó mozdulatokat tett a kezével. Ideges, rettentően ideges volt. Lehet, hogy félt? De miért, és vajon mitől? 
 	Megborzongott kissé, és figyelmét újból az asztal körül folyó társalgásnak szentelte. Mrs. Eversleighnek épp az imént sikerült rávennie a híres orvost, hogy beszéljen a saját szakterületéről. 
 	– Drága hölgyem – mondta a tudós –, tulajdonképpen mi az 
 	őrültség? 
 	Biztosíthatom, 
 	hogy 
 	minél 
 	tovább
 	tanulmányozzuk ezt a témát, annál nehezebb ál ást foglalnunk. 
 	Mindnyájunkban 
 	van 
 	bizonyos 
 	mértékű
 	önimádás, és amikor ez odáig fajul, hogy azt gondoljuk, mi vagyunk Oroszország cárja, akkor bezárnak vagy megzaboláznak bennünket. Hosszú út vezet azonban odáig. És ugyan ki tudná pontosan megmondani, hol van az a pont,, ahol meghúzhatjuk a határt, és bízvást kijelenthetjük: „Ezen az oldalon a józan ész uralkodik, a másik már a téboly birodalma." Ilyen ugyanis nem létezik. 
 	És azt kel mondanom magának, ha valakit hal ucinációk gyötörnek, de történetesen hal gat róluk, valószínűleg soha nem leszünk képesek megkülönböztetni őt egy normális személytől. Az elmebeteg sokszor kivételesen ésszerű
 	gondolkodásmódja egyike a legérdekesebb témáknak. 
 	
 	Sir Alington elismeréssel kortyolt a borából, és derűs mosol yal nézett végig a társaságon. 
 	– Azt mondják, némelyikük igen ravasz. Már úgy értem, a zavarodott elméjűek – jegyezte meg Mrs. Eversleigh. 
 	– Kifejezetten azok. Ha pedig valaki megpróbálja eltitkolni a 
 	hal ucinációit, 
 	az 
 	gyakran 
 	katasztrofális
 	következményekkel jár. A pszichoanalízis megtanított bennünket arra, hogy milyen veszélyesek is a hal ucinációk. 
 	Az a férfi, akinek valamilyen ártalmatlan hóbortja van, és vál alja is azt, az ritkán lépi át azt a bizonyos határvonalat. 
 	Az a férfi viszont – itt habozott kissé – vagy esetleg nő, aki látszólag teljesen normális,, a valóságban rettenetes veszélyt jelenthet a társadalom számára. 
 	Pil antása az asztalon át Claire–re tévedt, azután tovasiklott róla. Ismét kortyolt egyet a borából. 
 	Rettenetes félelem szál ta meg Dermotot. Vajon erre gondolt a nagybátyja? Ez az, amire célzott. Lehetetlen, de... 
 	– Es mindez az elfojtásra vezethető vissza – sóhajtott Mrs. 
 	Eversleigh. 
 	– Most már látom, mennyire fontos, hogy valaki mindig... 
 	kifejezze az egyéniségét. Ha nem ezt teszi, rettenetes veszélyben forog. 
 	– Kedves Mrs. Eversleigh, attól tartok, meglehetősen félreértett engem
 	– tiltakozott az orvos. – A kényszerképzetek oka az agy struktúrájában rejlik. Olykor külső hatás, például egy ütés váltja ki, néha azonban sajnos öröklődik. 
 	– Az öröklött betegségek olyan szomorúak – sóhajtott a hölgy. – A tüdőbaj, meg minden ilyesmi. 
 	– A tuberkulózis nem öröklődik – jegyezte meg szárazon Sir Alington. 
 	– Nem? Pedig mindig is azt hittem. Az őrültség azonban igen! Milyen borzasztó! És még mi? 
 	– A köszvény – mondta mosolyogva Sir Alington. – És a színvakság... ez az utóbbi kiváltképp érdekes. Míg ez a férfiak körében igen gyakori, ahhoz, hogy egy nő színvak legyen, ennek a rendel enességnek lappangania kel az anyjában, és jelen kel lennie az apjában is, ami persze meglehetősen ritkán fordul elő. Ez az, amit nem korlátozásnak, öröklődésnek neveznek. 
 	– Milyen érdekes! Az őrültség azonban nem ilyen, ugye? 
 	– Az elmebajt férfi és nő egyaránt örökölheti – mondta komoran az elmegyógyász. 
 	
 	Claire ekkor olyan hirtelen ál t fel a helyéről, hogy a széke megbil ent és a földre zuhant. Nagyon sápadt volt, és a keze reszketett. 
 	– Remélem, hamarosan csatlakozik hozzánk, ugye? –
 	kérlelte az asszony az orvost. – Mrs. Thompson most mér perceken belül megérkezik. 
 	– Megiszom ezt a pohár portóit, és máris maguk után megyek – jelentette ki Sir Alington. 
 	– Hiszen azért jöttem, hogy lássam a csodálatos Mrs. Thompson szereplését, nemde? Ha, ha, ha! Nem mintha külön indokra lett volna szükségem – mondta, s közben meghajolt kissé. 
 	Claire finom mosol yal nyugtázta a bókot, és kezét Mrs. 
 	Eversleigh vál án nyugtatva kiment a szobából. 
 	– Attól félek, túlságosan sokat beszéltem a hivatásomról –
 	jegyezte meg az orvos, miközben visszaült a helyére. –
 	Bocsásson meg nekem, kedves cimborám. 
 	– Egyáltalán nem – mondta közönyösen Trent. 
 	– Idegesnek látszott. Dermot első alkalommal érezte magát kívülál ónak barátja társaságában. Úgy érezte, valami nagy titok választja szét őket, amelyet még egy régi baráttal sem lehetett megosztani. Ugyanakkor ez az egész fantasztikus és hihetetlen volt. És vajon miből indulhatott ki? Csupán néhány pil antásból és az asszony ideges viselkedéséből? 
 	A férfiak csupán rövid időt töltöttek el boruk mel ett, és éppen akkor mentek át a társalgóba, amikor Mrs. 
 	Thompson érkezését bejelentették. 
 	A médium kissé elhízott, középkorú nő volt, csapnivaló bíborvörös bársonyruhában. Hangja erős és meglehetősen közönséges volt. 
 	– Mrs. Trent, remélem, nem késtem el. Kilenc órát mondott, ugye? – kérdezte jókedvűen. 
 	– Igazán nagyon pontos volt, Mrs. Thonrpson – mondta Claire kedves, enyhén fátyolos hangján. – Szeretettel üdvözöljük a mi kis baráti körünkben. 
 	A háziasszony nem mutatta be a vendégeket a médiumnak, mivel ez volt a szokás. Mrs. Thompson valamennyiüket éles, átható pil antással vette szemügyre. 
 	– Remélem, ma siker koronázza erőfeszítéseinket –
 	mondta nyersen. – El sem tudóin mondani, mennyire gyűlölöm, ha elmegyek valahová és, hogy úgy mondjam, nem nyújtok kielégítő teljesítményt. Ez valósággal megőrjít. 
 	Az az érzésem azonban, hogy Siromako ma este nem jelenik meg nekünk. Tudják, ő az én japán irányító szel emem. Úgy érzem, mintha görcs szaggatna, és a vacsoránál visszautasítottam a walesi nyulat, pedig nagyon szeretem a sült sajtot. 
 	Dermot szórakozottan hal gatta a nő kifakadását. Milyen kiábrándítóan kisszerű ez az egész! – gondolta. – Mégis, nem ítélkezik tévesen? Végtére is minden olyan életszerű... 
 	A médiumok által megidézett erők természeti erők, amelyek működését még nem értjük tökéletesen. Ha egy híres sebész gyanakodhat gyomorrontásra egy bonyolult műtét előestéjén, akkor Mrs. Thompsonnak miért ne lehetnének kételyei? 
 	A székeket körbe rakták, és a lámpákat úgy helyezték el, hogy kényelmesen elérhessék őket. Dermot megfigyelte, hogy fel sem merült a hitelesség kérdése, és hogy Sir Alington nem el enőrizte a szeánsz feltételeit. Nem, ez a szeánsz Mrs. Thompsonnal csak színjáték. Sir Alington nem a médium kedvéért látogatott el ide, egészen más okból van jelen. Claire anyja külföldön halt meg. Volt valami titokzatosság a halála körül... Öröklődés... 
 	Gondolatait visszaterelte a körülötte zajló eseményekre. 
 	Mindenki leült, és az egyik távoli asztalon ál ó vörös ernyős lámpán kívül az összes többit leoltották. 
 	Egy ideig a médium mély, egyenletes lélegzésén kívül semmit nem lehetett hal ani. A szuszogás fokozatosan horkolásba csapott át. Ekkor olyan hirtelen, hogy Dermot felugrott ijedtében, hangos koppanás hal atszott a szoba egyik távoli végéből. Ugyanez megismétlődött a másik oldalon is. Ezután egész sor egyre erősödő kopogást lehetett hal ani. Amikor vége szakadt a kopogásnak, hirtelen éles, gúnyos kacagás harsogott végig a szobán. 
 	Azután csend következett, amelyet egy, Mrs Thompsonétól teljesen különböző, magas, enyhén affektáló hang tört meg:
 	– Itt vagyok, urak és hölgyek – mondta. – Eegen, itt vagyok. 
 	Akarnak kérdezni tőlem dolgokat? 
 	– Ki maga? Siromako? 
 	– Eegen. Én lenni Siromako. Én átjönni már régen. Én dolgozni. Én lenni boldog. 
 	Ezután Siromako életének további részletei következtek. 
 	Mindez nagyon lapos és érdektelen volt. Dermot gyakran hal ott már hasonlót előzőleg is. Mindenki boldog, nagyon boldog volt. Üzenetek érkeztek homályosan körülírt rokonoktól, akiknek ismertetése annyira felületes és nagyvonalú volt, hogy csaknem mindenkire ráil ett. Azután egy idősebb hölgy szel eme jelent meg, valamelyik jelenlevő megboldogult édesanyja, az általa ismertetett közhelyek sem hatottak az újdonság erejével. 
 	– Most valaki más akarni jelentkezni. Lenni neki nagyon fontos üzenete egyik úr részére – mondta Siromako. 
 	Egy kis szünet következett, majd egy újabb hang szólalt meg. Közlését gonosz, démoni kacaj vezette be. 
 	– Ha, ha, ha! Ha, ha! Jobb, ha nem megy haza! Jobb, ha nem megy haza! Fogadja meg a tanácsom! 
 	– Kinek szól az üzenet? – kérdezte Trent. 
 	– Hármójuk egyikének. Én az ő helyében nem mennék haza. Veszély leselkedik rá! Vért látok! Nem túlságosan sok vért... de éppen eleget. Nem, ne menjen haza! – A hang elhalkult. – Ne menjen haza! – ismételte. 
 	A hang ezután teljesen elhalt. Dermot megborzongott. Meg volt győződve róla, hogy a figyelmeztetést neki szánták. Így vagy úgy, ma este veszély fenyegeti. 
 	A médium először felsóhajtott, utána felnyögött. Lassan kezdett magához térni. Amikor meggyújtották a lámpákat, kiegyenesedve ült, és zavartan pislogott. 
 	– Remélem, jól ment minden, kedvesem? 
 	– Igazán nagyon jól. Köszönöm, Mrs. Thompson. 
 	– Gondolom, Siromako látogatott el hozzánk? 
 	– Igen és mások is. 
 	Mrs. Thompson nagyot ásított. 
 	– Halálosan fáradt vagyok. Teljesen ki vagyok facsarva. Ez a szel emidézés minden erőt kiszed az emberből. Nos, örülök, hogy sikerült. Kicsit féltem, hogy nem lesz–e... 
 	Féltem, hogy valami kel emetlen történik. Olyan furcsa a légkör ma ebben a szobában. 
 	Körülnézett, aztán kel etlenül a vál át vonogatta. 
 	– Nem szeretem ezt. Előfordult váratlan haláleset valamelyiküknél az utóbbi időben? 
 	– Mit ért azon, hogy valamelyiküknél? 
 	– Közeli hozzátartozóknál, kedves barátoknál? Nem? Nos, ha drámai fordulattal akarnék élni, azt mondanám, ma este halál lebegett a levegőben. Persze ez képtelenség. Isten vele, Mrs. Trent! Örülök, hogy meg van elégedve. 
 	Mrs. Thompson bíborvörös bársonyruhájában eltávozott. 
 	– Sir Alington, remélem, érdekesnek találta a szeánszot –
 	mormolta Claire. 
 	– Kedves hölgyem, igazán nagyon izgalmas este volt. 
 	
 	Nagyon köszönöm a meghívást. Engedjék meg, hogy valamennyiüknek 
 	jó 
 	éjszakát 
 	kívánjak. 
 	Mindnyájan
 	elmennek táncolni, ugye? 
 	– Nem jönne velünk ön is? 
 	– Nem, nem. Szabál yá tettem, hogy fél tizenegy előtt lefekszem. Jó éjszakát! Jó éjszakát, Mrs. Eversleigh! 
 	Dermot, szeretnék megbeszélni veled valamit. Nem tartanál velem? A Grafton Galériában csatlakozhatnál á többiekhez. 
 	– Természetesen, Alington bácsi. Akkor később találkozunk, Jack. 
 	A nagybácsi és unokaöccse között kevés szó esett a Harley Streetig tartó rövid autóút alatt. Sir Alington mentegetőzött kissé, hogy elszakította Dermotot a társaságtól, és biztosította, hogy csak rövid ideig fogja feltartóztatni. 
 	– Tartsam itt a kocsit a részedre, fiam? – kérdezte, amikor kiszál tak az autóból. 
 	– Ne törődj ezzel, bácsi! Majd később fogok egy taxit. 
 	– Nagyon helyes. Nem szeretem hosszabb ideig igénybe venni Charlson szolgálatait, mint ameddig szükséges. Jó éjt, Charlson! Hová az ördögbe tettem a kulcsomat? 
 	A sofőr elhajtott. Sir Alington a lépcsőn ál dogált és átkutatta a zsebeit. 
 	– A másik kabátomban hagyhattam – jelentette ki végül. –
 	Csöngetnél? Johnson még biztosan ébren van. 
 	A rendíthetetlen Johnson valóban kaput nyitott, mintegy hatvan másodpercen belül. 
 	– Elhagytam a kulcsomat, Johnson. Hozzon két whiskyt szódával a könyvtárba, jó? – mondta Sir Alington. 
 	– Igenis, Sir Alington. 
 	Az orvos bement a könyvtárba, és meggyújtotta a lámpákat. Intett Dermotnak, hogy csukja be maga mögött az ajtót. 
 	– Dermot, nem akarlak sokáig feltartani, de van valami, amit meg kel beszélnem veled. Csak képzelődöm vagy valóban érzel... hogy úgy mondjam, vonzalmat Mrs. Jack Trent iránt? 
 	Dermot arcát elöntötte a vér. 
 	– Jack Trent a legjobb barátom. 
 	– Bocsáss meg, de ez aligha válasz a kérdésemre. 
 	Valószínűleg túlságosan puritánnak tartod a nézeteimet a válásról és más hasonló dolgokról, de feltétlenül emlékeztetnélek arra, te vagy az egyetlen közeli rokonom és örökösöm. 
 	– Szó sincs közöttük válásról – mondta dühösen Dermot. 
 	– Minden bizonnyal nincs, mégpedig olyan okból, amelyet én talán jobban ismerek, mint te. Ezt a különleges okot most még nem árulhatom el neked, de feltétlenül óvni akarlak. Claire Trent nem való hozzád. 
 	A fiatalember keményen ál ta nagybátyja pil antását. 
 	– Ismerem ezt az okot, és engedd meg, hogy azt mondjam, talán jobban, mint ahogy gondolod. És azt is tudom., hogy miért vettél részt ma a vacsorán. 
 	– Micsoda? Honnan is tudhatnád? – kérdezte meglepetten az orvos. 
 	– Nevezzük inkább csak feltételezésnek. Igazam van vagy sem, ha azt mondom, hogy... a hivatásoddal kapcsolatosan voltál jelen? 
 	Sir Alington fel–alá járkált a szobában. 
 	– Dermot, igazad van. Természetesen ezt nem mondhattam meg neked, bár attól félek, hamarosan köztudomású lesz. 
 	Dermot szíve hevesen lüktetett. – Úgy érted, hogy már... 
 	döntöttél? – Igen, előfordult elmebaj a családban... anyai ágon. Szomorú, nagyon szomorú eset. – Ezt képtelen vagyok elhinni. 
 	– Nem csodálkozoni rajta. A laikus szem szinte semmit sem vesz észre. 
 	– És a szakértő? 
 	– A diagnózishoz nem férhet kétség. Ilyen esetben a beteget elmegyógyintézetben kel elhelyezni, mégpedig amilyen gyorsan csak lehet. 
 	– Istenem! De hát nem zárathatsz be valakit semmiért! –
 	sóhajtott fel Dermot. 
 	– Kedves Dermot! Csak olyankor zárunk valakit elmegyógyintézetbe, ha súlyos veszélyt jelentene a társadalomra nézve, ha szabadon hagynánk. Nagyon súlyos veszélyt. Minden valószínűség szerint hamarosan elhatalmasodik rajta a gyilkolási hajlam. Így volt ez az anyja esetében is, 
 	Dermot felnyögött, és arcát kezébe temetve elfordult. Claire
 	– a kedves, tiszta Claire! 
 	– Ilyen körülmények között kötelességemnek éreztem, hogy figyelmeztesselek – folytatta a szakorvos; 
 	– Claire! Szegény Claire–em! – mormolta Dermot. 
 	
 	– Igen, valóban sajnálnunk kel őt. Dermot hirtelen felkapta a fejét. 
 	– Nem hiszem el! 
 	– Mit? 
 	– Azt mondom, hogy nem hiszem el. Olykor az orvosok is tévedhetnek, ezt mindenki tudja. 
 	– De kedves Dermot! – kiáltott fel mérgesen Sir Alington. 
 	– Mondom neked, hogy nem hiszem el... és különben is, még ha így is lenne, nem törődöm vele. Szeretem, Claire–t. 
 	Ha el akar jönni velem,, el fogom vinni magammal... nagyon messzire... oda, ahol már nem érik el a mindenbe beleavatkozó orvosok. Vigyázni fogok rá, gondját fogom viselni, a szerelmemmel fogom megyédeni. 
 	– Semmi ilyesmit nem fogsz csinálni. Megbolondultál? 
 	Dermot gúnyosan felnevetett. 
 	– Te minden bizonnyal azt mondanád. 
 	– Dermot, most jól figyelj rám! – Sir Alington arca vérvörös volt az izgatottságtól. – Ha ezt megteszed... ezt a szégyenteljes dolgot... akkor ez a vég. Nem folyósítom tovább havi járandóságodat, új végrendeletet készítek, és a kórházakra hagyom mindenemet, amim csak van. 
 	– Csinálj" az átkozott pénzeddel azt, amit akarsz! Enyém lesz az a nő, akit szeretek! 
 	– Az a nő, aki... 
 	– Csak egyetlen szót szólj el ene, és Istenemre, megöl ek! 
 	– kiáltotta Dermot. 
 	Mindketten megfordultak, halk pohárcsendülést hal ottak. A vita hevében nem vették észre, amikor Johnson, tálcáján poharakkal belépett a szobába. Mint jó komornyiknak, az arca kifürkészhetetlen volt, de Dermot kíváncsi lett volna rá, hogy vajon mennyit hal hatott meg a szóváltásukból. 
 	– Rendben van. Johnson. Mehet lefeküdni – mondta kurtán Sir Alington. 
 	– Köszönöm, uram. Jó éjt, uram! Johnson visszavonult a szobájába. 
 	A két férfi egymásra nézett. A kis közjáték lecsil apította a kettejük között dúló vihart. 
 	– Bácsikám, nem lett volna szabad úgy beszélnem veled, mint ahogy az imént tettem. Belátom, hogy a magad szempontjából teljesen igazad van. Én azonban már jó ideje szeretem Claire Trentet. Az a tény, hogy Jack Trent a legjobb barátom, eddig megakadályozott abban, hogy megyal jam szerelmemet Claire–nek. Ilyen körülmények között azonban ez már nem számít. Az az elgondolásod pedig egyenesen abszurd, hogy a pil anatnyi helyzet visszariaszthat. Azt hiszem, mindketten elmondtuk az ál áspontunkat. Jó éjszakáit! 
 	– Dermot... 
 	– Semmi értelme sincs a további vitának. Jó éjszakát, Alington bácsi! Sajnálom, de ez a helyzet. 
 	Kiviharzott a szobából, és becsukta maga mögött az ajtót. 
 	Keresztülment a sötét előcsarnokon, kinyitotta a bejárati ajtót, és kilépett az utcára, hangosan becsapva maga mögött az ajtót. 
 	Egy taxit pil antott meg alig egy háznyira tőle. Dermot odaintette magához a kocsit, és a Grafton Galériához hajtatott. 
 	Zavartan, zúgó fej el ál dogált a bálterem ajtajában. Bent harsányan szólt a jazz és mosolygó nőket látott mindenfelé... Úgy érezte, mintha egy másik világba csöppent volna. 
 	Álom lett volna csupán az egész? Lehetetlen, hogy ez a komor beszélgetés a nagybátyjával valóban megtörtént. 
 	Claire suhant el mel ette, karcsú alakjára feszülő fehér és ezüstszínű ruhájában olyan volt, mint egy liliom. Az asszony rámosolygott, az arca nyugodt és derűs volt. Bizonyára csak álom volt az egész. 
 	A tánc véget ért. Most az asszony egészen közel volt hozzá és rámosolygott. Dermot felkérte táncolni. Úgy érezte, mintha álmodnék. A karjai közt tartotta, a harsogó zene megint rákezdett. 
 	A férfi érezte, hogy az asszony bágyadt kissé. 
 	– Fáradt? Akarja, hogy abbahagyjuk? 
 	– Ha nem bánja. Leülhetnénk valahol, hogy beszélgessünk kicsit? Valamit el szeretnék mondani önnek. 
 	Nem, ez nem álom. Hirtelen visszatért a való világba. 
 	Hogyan gondolhatta azt, hogy az asszony arca nyugodt és derűs? Aggodalom, rettegés látszott rajta. Vajon mennyit tudhat? 
 	Találtak egy csendes sarkot, és leültek egymás mel é. 
 	– Nos? – mondta tettetett könnyedséggel Dermot. – Azt mondta az imént, hogy valamit el szeretne mondani nekem. 
 	– Igen. – Az asszony lesütötte a szemét. Idegesen játszadozott a ruhája fodrával. – Elég... nehéz beszélni erről. 
 	– Olaire, kérem, mondja el! 
 	
 	– Semmiség az egész. Azt akarom, hogy... menjen el egy időre. 
 	Dermot meglepődött. Bármire számított, csak erre nem. 
 	– Azt akarja, hogy elmenjek? Máért? 
 	– A legjobb lesz, ha őszinte leszek. Én... én tudom, hogy ön úriember és hogy a barátom. Azt akarom, hogy menjen el, mert én... én túlságosan is megkedveltem magát. 
 	– Claire! 
 	Az asszony szavai elnémították. 
 	– Kérem, ne gondolja, hogy öntelt teremtés vagyok. Nem hiszem, hogy ön... ön valaha is szerelmes lenne belém. 
 	Csak arról van szó, hogy... nem vagyok boldog... és... ó! 
 	Azt szeretném, ha elmenne. 
 	– Claire, hát nem tudja, hogy szeretem... rettenetesen szeretem... amióta csak találkoztunk? 
 	Az asszony csodálkozva nézett rá. 
 	– Ön szeret? Hosszú ideje szeret? 
 	– Kezdelttől fogva. 
 	– Ó! – kiáltotta. – Miért nem mondta meg akkor? Amikor még elmehettem volna önnel! Miért csak most mondja, amikor már késő? Nem, örült vagyok... nem tudom, mit beszélek. Soha nem mehettem volna el önnel. 
 	– Claire, miért mondja azt, hogy most már késő? Ez... ez a nagybátyáim miatt van? Arról van szó, amit megtudott tőle? 
 	Az asszony némán bólintott, könnye patakzott az arcán. 
 	– Claire, hal gasson rám! Ne higgyen el semmit! Ne is gondoljon rá! Inkább jöj ön el velem. El fogunk menni messzire, a smaragdzöld szigetekre. Ott boldog lesz, és én gondoskodni fogok magáról. Örökké vigyázni fogok magára. 
 	Átkarolta az asszonyt, közelebb húzta magához, érezte, amint megremeg az érintésétől. Azután hirtelen szabaddá tette magát. 
 	– Kérem, ne! Hát nem érti ? Ezt most már nem tehetem meg. Olyan... komisz... komisz... végtelenül komisz dolog lenne. Egész, idő alatt jó akartam lenni... és ez most már... 
 	annyira komisz lenne. 
 	A férfi habozott, az asszony szavai zavarba hozták. Claire kérőén nézett rá. 
 	– Kérem! Jó akarok lenni... – mondta Claire. 
 	Dermot egyetlen szó nélkül felál t, és otthagyta az asszonyt, akinek a szavai annyira megindították és felkavarták, hogy képtelen volt vitatkozni vele. Amikor a kalapjáért és a kabátjáért ment, összefutott Trenttel. 
 	– Hel o, Dermot! Ilyen korán elmész? 
 	– Igen, nincs kedvem táncolni. 
 	– Pocsék egy éjszaka! De hát neked nincsenek olyan gondjaid, mint nekem – mondta bánatosan Trent. 
 	Dermot pánikba esett, hogy Trent bizalmasan közölni fogja vele a rossz hírt. Nem, csak ezt ne! – Nos, viszontlátásra! 
 	Hazamegyek – mondta sietve. 
 	– Haza? Fittyet hánysz a szel emek intésére? – Ezúttal megkockáztatom. Jó éjszakát, Jack! Dermot lakása nem volt messze. Az utat gyalog tette meg. Úgy érezte, szüksége van a hideg éjszakai levegőre, hogy lázasan működő agyát lecsil apítsa. 
 	Kulcsával kinyitotta az ajtót, ás meggyújtotta a lámpát a hálószobában.1
 	Aznap éjszaka most már másodszor fogta el az az érzés, amelyet Vörös Jelzésnek nevezettt el. Ezúttal annyira erősen tört rá, hogy hirtelenjében még Claire–ről is megfeledkezett. 
 	Veszély leselkedik rá! Veszélyben van, ebben a pil anatban, itt, ebben a szobában! 
 	Hiába próbálta tréfára venni a dolgot, hogy eloszlassa a félelmét. Mindeddig a Vörös Jelzés idejében óvta, alkalmat adva neki a katasztrófa elkerülésére. Megmosolyogta magát, amint gondosan végigjárta a lakást. Lehet, hogy gonosztevő surrant be hozzá, és most valahol elrejtőzött. 
 	Kutatása azonban eredménytelen volt. Inasa, Milson, nem volt otthon, így a lakásban rajta kívül nem volt senki. 
 	Visszatért a hálószobájába, és gondolataiba merülve lassan levetkőzött. Veszélyérzete most erősebb volt, mint valaha. Odament a szekrényhez, hogy zsebkendőt vegyen ki belőle, és amikor kihúzta a fiókot, megdermedt. A fiók közepén egy kis halom emelkedett, valamilyen kemény tárgy lapult alatta. 
 	Gyorsan félretolta a zsebkendőket, és kivette az alájuk rejtett tárgyat. Egy revolvert tartott a kezében. 
 	Dermot nagyon meglepődött. Alaposan megyizsgálta a fegyvert. Meglehetősen ritka típus volt. és nemrégiben egy golyót lőttek ki belőle. Mást nem tudott róla megál apítani. 
 	Valakinek aznap este kel ett beletennie a fiókjába. Biztos volt benne, hogy nem volt ott, amikor felöltözködött a vacsorához. 
 	Éppen vissza akarta tenni a revolvert a fiókba, amikor csengetés zavarta meg. A csengő újra és újra megszólalt, hangja szokatlanul erős volt. 
 	Ki lehet a bejáratnál ebben a késői órában? Egyre csak egyetlen szó lüktetett az agyában: Veszély... ! Veszély...! 
 	Veszély...! 
 	Megmagyarázhatatlan érzésnek engedve Dermot leoltotta a lámpát, magára kapkodta a ruháit, és kinyitotta az előcsarnok ajtaját. 
 	Két férfi ál t az ajtóban. Dermot kék egyenruhát pil antott meg mögöttük. Egy rendőrt? 
 	– Mr. West? – kérdezte a két férfi közül az egyik. 
 	Dermot úgy érezte, hogy hosszú órák teltek el, míg válaszolt. A valóságban mindössze néhány másodperc múlva szólalt meg, remekül utánozva inasa kifejezéstelen hangját:
 	– Mr. West még nem érkezett meg. Mit akarnak tőle ilyen késő éjszakai órában? 
 	– Nem jött meg? Helyes, akkor azt hiszem, az lesz a legjobb, ha bemegyünk, és megyárjuk. 
 	– Nem, nem jöhetnek be. 
 	– Idefigyeljen, ember! Veral felügyelő vagyok a Scotiand Yardtól, és Írásbeli meghatalmazást kaptam a gazdája letartóztatására. Megnéz heti, ha akarja. 
 	Dermot átolvasta, jobban mondva csak úgy tett, mintha átolvasná az iratot, amit a felügyelő átnyújtott neki. Közben csodálkozva kérdezte: – De hát miért? Mit követett el? 
 	– Gyilkosságot. Megölte Sir Alington Westet, a Harley Streeten. 
 	Miközben agya lázasan dolgozott, Dermot meg hátrált félelmetes látogatói előtt. Bement a társalgóba, és meggyújtotta a lámpát. A felügyelő követte. 
 	– Nézzen körül! – utasította a felügyelő a másik férfit. 
 	Azután Dermothoz fordult. 
 	– Maga itt marad, fiam! Nem siklik ki a kezünkből, hogy figyelmeztesse a gazdáját. Mel esleg mi a neve? 
 	– Milson, Sir. 
 	– Milson, mikorra várja vissza a gazdáját? 
 	– Nem tudom, Sir, azt hiszem, táncolni ment a Grafton Galériába. 
 	– Onnan már egy órája elment. Biztos, hogy nem járt itt azóta? 
 	E pil anatban a másik férfi jött be a szomszédos szobából, kezében a revolverrel. Izgatottan vitte oda a felügyelőnek, akinek az arca csak úgy sugárzott az elégedettségtől. 
 	– Ez eldönti a kérdést – jelentette ki. – Anélkül, hogy maga hal otta volna, a gazdája hazajött és elment. Mostanra már kereket oldott. Jobb lesz, ha elmegyek. Cawley, maga itt marad, arra az esetre, ha esetleg ismét visszajönne. Tartsa szemmel ezt a fickót! Többet tudhat a gazdájáról, mint ahogyan mímeli. 
 	A felügyelő elcsörtetett. Dermot igyekezett megtudni az ügy részleteit Cawleytól, aki készségesen elfecsegett mindent. 
 	– Szép, világos eset – mondta. – A gyilkosságot csaknem azonnal felfedezték. Johnson, a komornyik éppen lefekvéshez készülődött, amikor az volt az érzése, hogy lövést hal ott. Ekkor újból lement, hogy el enőrizze, minden rendben van–e. Átlőtt szívvel, holtan találta Sir Alingtont. 
 	Azonnal 
 	telefonált 
 	nekünk, 
 	mi 
 	odamentünk, 
 	és
 	meghal gattuk a mondanivalóját. 
 	– Ettől lett szép, világos az eset? – jegyezte meg kesernyésen Dermot. 
 	– Pontosan. A fiatal West a nagybátyjával érkezett haza az este, és éppen veszekedtek, amikor Johnson bevitte az italokat. Az öreg azzal fenyegetőzött, hogy új végrendeletet készít, a maga gazdája pedig fogadkozott, hogy lelövi öt. 
 	Öt perccel később hal atszott a lövés. Láthatja, elég világos eset. Ostoba, fiatal őrült. 
 	Valóban elég világos. Dermot szíve összeszorult. 
 	Rádöbbent ugyanis, mennyire egyértelműen el ene szólnak a bizonyítékok. Ez aztán valódi veszély... Rettenetes veszély! Nincs más választása, menekülnie kel ! Lázasan törte a fejét a megoldáson. Azután felajánlotta, hogy készít egy csésze teát. Cawley készséggel beleegyezett. Már átkutatta a lakást, és tudta, hogy nincsen hátsó kijárat. 
 	Megengedte Dermotnak, hogy kimenjen a konyhába. 
 	Dermot feltette a teáskannát a tűzre, és szorgalmasan csörömpölt a csészékkel és csészealjakkal. Azután gyorsan odament az ablakhoz, és felhúzta az alsó ablakkeretet. A második emeleten levő lakás ablaka előtt volt egy kis teherlift, amelyet a kereskedők használtak áruszál ításhoz. 
 	Dermot 
 	vil ámgyorsan 
 	kimászott 
 	az 
 	ablakon, 
 	és
 	leereszkedett a drótkötélen, amely alaposan belevágott mindkét kezébe, hogy elöntötte a vér. A férfi azonban elszántan továbbment. 
 	Néhány perccel később a háztömb túlsó oldalán bukkant fel. Amikor megkerülte a sarkot, beleütközött egy alakba, aki a járda mel ett ácsorgott. Óriási meglepetéssel ismerte fel benne Jack Trentet. Trent teljesen tisztában volt Dermot helyzetével. 
 	– Istenem! Dermot! Gyere, ne csel engj itt! 
 	Karjánál fogva gyorsan végigvezette barátját egy mel ékutcán, azután egy másikon. Magányos taxit pil antottak meg, leintették, és gyorsan beszál tak. Trent a saját lakcímét adta meg a sofőrnek. 
 	– Pil anatnyilag ez a legbiztonságosabb hely a számodra. 
 	Ott aztán eldönthetjük, mit tegyünk, hogy lerázzuk ezeket a bolondokat. 
 	Azt 
 	reméltem, 
 	hogy 
 	idejében
 	figyelmeztethetlek, még mielőtt a rendőrség odaér a lakásodra, de sajnos elkéstem. 
 	– Azt sem tudtam, hogy hal ottad, mi történt. Jack, csak nem hiszed... 
 	– Hát persze, hogy nem, öregfiú, egyetlen percig sem. 
 	Túlságosan is jól ismerlek ahhoz. Mégis nagy pácban vagy. 
 	A nyomozók beál ítottak hozzám, hogy kikérdezzenek, mikor érkeztél meg a Grafton Galériába, mikor mentél el onnan stb., stb. Dermot, mit gondolsz, ki intézhette el az öregurat? 
 	– El sem tudom képzelni. Bárki volt is, feltételezem, hogy a gyilkos tette a revolvert a fiókomba. Nagyon alaposan meg kel ett figyelnie bennünket. 
 	– Az a szeánsz átkozottul furcsa volt az este. „Ne menjen haza!" Szegény öreg Westnek szólt a figyelmeztetés. 
 	Hazament és lelőtték. 
 	– Éppenséggel rám is vonatkozott. Hazamentem, mire egy idegen revolvert és egy rendőrfelügyelőt találtam a lakásomon – mondta Dermot. 
 	– Nos, remélem, én megúszom. Itt is vagyunk – szólt Trent. 
 	Kifizette a taxit, ajtót nyitott, és a sötétben felvezette barátját a dolgozószobájába, amely egy kis szoba volt az első emeleten. 
 	Trent kinyitotta az ajtót, és Dermot bement. Trent közben meggyújtotta a lámpát, és csatlakozott hozzá. 
 	– Itt biztonságban vagy. Most összedugjuk a fejünket, és eldöntjük, mit tegyünk – jegyezte meg. 
 	– Bolondot csináltam magamból – jelentette ki váratlanul Dermot. Ki kel ett volna tartanom, most már világosan látom. Csapdába kerültem. Mi az ördögön nevetsz, Jack? 
 	Trent ugyanis hátradőlt a székében, egész teste rázkódott a nevetéstől. Volt valami szörnyű a hangjában... és a viselkedésében. A szeme furcsán, ijesztően csil ogott. 
 	– Pokolian ügyes csapdába kerültél, ezt el kel ismerned –
 	nyögte ki végül. – Dermot fiam, neked véged. 
 	Magához húzta a telefont. 
 	– Mit akarsz csinálni? – kérdezte Dermot. 
 	– Felhívom a Scotland Yardot. Megmondom nekik, hogy itt van a madárkájuk... bezárva. Igen, jól hal od, bezártam az ajtót, amikor bejöttem, és a kulcs a zsebemben van. Hiába nézed a másik ajtót mögöttem. Az Claire szobájába nyílik, és ő mindig bezárja belülről. Tudod, fél tőlem. Már hosszú ideje fél tőlem. Mindig tudja, mikor gondolok arra a késre ott... arra a hosszú, éles késre. Nem, nem fogsz... 
 	Dermot éppen rá akart támadni, mire Trent hirtelen revolvert rántott elő a zsebéből. 
 	– Ez ma már a második – kuncogott Trent. – Az elsőt a fiókodba tettem azután, hogy lelőttem vele az öreg Westet... Mit nézel a fejem fölött? Az ajtót? Semmi értelme, még ha Claire ki is nyitná... és neked kinyitná... Lelőlek, mielőtt odaérnél. Nem a szívedbe lőnék... nem ölnélek meg, csak megsebesítenélek, hogy ne tudj elmenni. Tudod, hogy milyen jó cél övő vagyok. Egyszer megmentettem az életedet. Mekkora bolond voltam! Nem, nem, azt akarom, hogy felakasszanak, igen, lógassanak fel! A késre nem miattad van szükségem. Az Claire–re vár... a fehér ruhás, gyengéd Claire–re. Az öreg West tudta ezt. Azért volt itt ma este, hogy lássa, őrült vagyok–e vagy sem. Be akart záratni... hogy ne vágjam el Claire nyakát azzal a késsel. 
 	Én azonban túljártam az eszén. Elvettem a lakáskulcsát és a tiédet is. Amint odaértünk a táncterembe, meglógtam. 
 	Láttam, amint kijöttél a nagybátyád házából, mire bementem. Lepuffantottam az öreg Westet, és azonnal eljöttem. Ekkor mentem el hozzád, és elrejtettem nálad a revolvert. Csaknem akkor értem vissza a Grafton Galériába, amikor te, és miközben jó éjszakát kívántam neked, beletettem a lakáskulcsodat a zsebedbe. 
 	Egyáltalán nem bánom, hogy mindent elmondok neked. 
 	Nincs itt senki, aki hal aná, és azt akarom, hogy amikor majd felakasztanak, tudd, hogy én tettem... 
 	– Istenem, milyen nevetséges vagy! Mi jár a fejedben? Mi az ördögöt bámulsz? 
 	– Néhány szót ismételgetek magamban, amelyeket éppen az imént idéztél nekem. Jack, jobban tetted volna, ha nem jössz haza. 
 	– Hogy érted ezt? 
 	– Nézz csak magad mögé! – Trent megfordult. A háta mögött ott ál t az ajtóban Claire és Veral felügyelő... 
 	Trent vil ámgyorsan elsütötte a fegyvert. Csak egyszer húzta meg a ravaszt – és célba talált. A férfi rázuhant az asztalra. A felügyelő odaugrott hozzá. Dermot mereven nézte 
 	Claire–t, 
 	úgy 
 	érezte, 
 	mintha 
 	álmodnék, 
 	összefüggéstelen gondolatok cikáztak az agyában. A nagybátyja... a veszekedésük... óriási félreértés... Az angol törvénykezés soha nem választotta volna el Claire–t örült férjétől... „Valóban sajnálnunk kel őt..." A titokzatos terv az asszony és Sir Alington között, amelyen a ravasz Trent keresztül átott... Azután eszébe jutott, amit az asszony mondott neki: ,,Olyan komisz..., komisz..., végtelenül komisz dolog lenne!" Igen, akkor igen, de most már... 
 	A felügyelő felegyenesedett. 
 	– Halott – ál apította meg ingerülten. 
 	– Igen – mondta Dermot. – Jack Trent mindig is jó cél övő
 	volt. 
 A NEGYEDIK UTAS

 	Parfitt kanonok kissé zihált. Nem túlzottan il ett már az ő
 	korában levő férfihoz a vonat után szaladni. Az alakja már nem volt olyan, mint egykor, és karcsú termete elvesztésével megnövekedett a hajlama a ful adásra. A kanonok ezt nagy méltósággal mindig így magyarázta: – A szívem, tudja! 
 	Megkönnyebbült sóhaj al süppedt bele az első osztályú fülke egyik sarokülésébe. A fülkében kel emes meleg volt. 
 	Odakint hul ott a hó. Szerencsés dolog sarokülést kapni ilyen hosszú, éjszakai utazáshoz. Nyomorúságos egy helyzet, ha ez nem sikerül. Hálókocsinak kel ene lenni ezen a szerelvényen. 
 	A másik három sarokülés már foglalt volt. Amikor Parfitt kanonok körülnézett, észrevette, hogy, a túlsó sarokban ülő
 	férfi a felismerés jeléül enyhén rámosolyog. Simára borotvált arcú, kihívó tekintetű férfi volt, halántékán enyhén őszülő haj al. Hivatása olyan világosan összefüggött a joggal, hogy ezt senki egyetlen pil anatra sem téveszthette volna el. Sir George Durant valóban nagyon híres ügyvéd volt. 
 	– Nos, Parfitt, jócskán kel ett sietnie, hogy elérje a vonatot, ugye? – kérdezte szívélyesen. 
 	– Attól félek, ez nem tesz jót a szívemnek – válaszolta a kanonok. – Milyen váratlan találkozás, Sir George! 
 	Messzire utazik északra? 
 	– Newcastle–ba – válaszolta tömören Sir George, azután hozzáfűzte: – Mel esleg ismeri dr. Campbel Clarkot? 
 	Az a férfi, aki a fülkének azon az oldalán ült, ahol a kanonok is. udvariasan bólintott. 
 	– A peronon találkoztunk. Ez is véletlen – folytatta az ügyvéd. 
 	Parfitt kanonok komoly érdeklődéssel vette szemügyre dr. 
 	Campbel Clarkot. Gyakran hal otta ezt a nevet. Dr. Clark élvonalbeli orvos és elmeszakértő volt, utolsó írása, A tudatalatti problémája az év legtöbbet vitatott könyve volt. 
 	Az orvosnak szögletes ál a, átható tekintete, kék szeme, vöröses, ugyan nem, őszülő, de erősen ritkuló haja volt. 
 	Parfitt kanonoknak az volt a benyomása, hogy nagyon erős egyéniséggel van dolga. 
 	A kanonok átpil antott a vele szemben levő ülésre is, félig–
 	meddig itt is ismerős pil antásra számítva. A fülke negyedik utasa azonban idegennek bizonyult, a kanonok külföldinek vélte. Vékony testalkatú, napbarnított, meglehetősen jelentéktelen külsejű férfi volt. Úgy látszott, mintha óriási felöltőjébe burkolózva aludnék. 
 	– Parfitt kanonok Bradchesterből? Már hal ottam hírét. –
 	érdeklődött szívélyes hangon dr. Campbel Clark. 
 	Látszott, hogy a kanonok hízelgőnek találta ezt a megjegyzést. „Tudományos prédikációi" valóban nagy sikert arattak, főleg azóta, hogy a sajtó is felkapta őket. 
 	Nos, erre volt az egyháznak szüksége – jó, modern, teljesen korszerű anyagra. 
 	– Dr. Campbel Clark, nagy érdeklődéssel olvastam a könyvét, ámbár itt– ott kissé túlságosan szakszerű volt a számomra ahhoz, hogy követni tudjam – mondta. 
 	Durand közbeszólt. 
 	– Kanonok úr, beszélgetni vagy aludni szeretne inkább? –
 	kérdezte. – Tüstént beval om, hogy álmatlanságban szenvedek, ezért én az elsőre szavazok. 
 	– Ó, persze. Természetesen. Ritkán alszom az ilyen éjszakai utazások alkalmával, és a könyv, amit magammal hoztam, amúgy is nagyon unalmas – mondta a kanonok. 
 	
 	– Mindenesetre tekintélyes gyülekezet vagyunk. Az egyházi, a jogi és az orvosi hivatás képviselői – jegyezte meg a doktor mosolyogva. 
 	– Nem sok olyan téma létezik, amiről valamelyikünk ne tudna véleményt mondani, ugye? – nevetett Durand. – Az egyház szel emi, én magam tisztán világi és jogi szempontból, doktor1, ön. pedig a legszélesebb területen, az egyszerű kórtanitól egészen a mélylélektaniig. Azt hiszem, mi hárman bármiről véleményt tudnánk alkotni. 
 	– Talán nem olyan mértékben, mint ahogyan gondolja. 
 	Tudja, megfeledkezett egy olyan ál áspontról, amely pedig meglehetősen fontos – mondta dr. Clark. 
 	– Mire gondol? – kérdezte az ügyvéd. 
 	– Az utca emberének a véleményére. 
 	– Ez annyira fontos volna? Az utca embere nem téved általában? 
 	– Ó, csaknem mindig. Van azonban valami, ami valamennyi szakértői véleményből hiányzik... és ez a személyes 
 	vélemény. 
 	Tudja, 
 	végül 
 	is 
 	nem 
 	tud
 	megszabadulni a személyes kapcsolatoktól. Erre már rájöttem hivatásom gyakorlása során. Mindegyik olyan látogatómra, aki valóban beteg, legkevesebb öt olyan esik, akinek nincs semmi baja azon kívül, hogy képtelen boldogan együtt élni házának lakóival. Mindenfélének elnevezik ezt, a keresztanyjuk térdkalácsától kezdve írói lebénulásnak, de alapjában véve ugyanarról van szó, arról az ál apotról, amelyet elme elméhez való súrlódása eredményez. 
 	– Gondolom, sok, úgynevezett ideges betege lehet –
 	mondta lekicsinylően a kanonok. Az egyházfi kitűnő
 	idegekkel rendelkezett. 
 	– Ó, és mit ért ezen? – A másik heves mozdulattal feléje fordult. – Idegek! Sokan használják ezt a szót, és jót nevetnek utána, mint az imént ön is...X.Y.–nak nincs semmi baja, csupán rosszak az idegei, mondják. Istenemre, ember, hiszen ez a kritikus pontja mindennek! Ha valaki testi betegséget kap, meggyógyulhat. Viszont a mai napig is csak nagyon kevéssel tudunk többet az idegbetegségek seregnyi homályos okáról, mint mondjuk I. Erzsébet uralkodása alatt! 
 	– Jaj nekem! Hát így ál unk? – kérdezte Parfitt kanonok kissé megrémülve az iménti kirohanástól. 
 	– Ne tévedjen, ez már a javulás jele. Régebben az embert egyszerűen ál atnák képzeltük, akinek teste és szel eme van, és a hangsúly az elsőn volt – folytatta dr. Campbel Clark. 
 	– Teste, szel eme és lelke – helyesbített szelíden az. 
 	egyházi. 
 	– Lelke? – A doktor furcsán mosolygott. – Pontosan mit értenek a papok a lélek fogalmán? Tudja, soha nem fejtették ki világosan. Minden korszakban húzódoztak a pontos meghatározásától. 
 	A kanonok megköszörülte a torkát, mielőtt belekezdett volna a szónoklatába, de bosszúságára nem volt alkalma a megtartására. A doktor tovább folytatta eszmefuttatását:
 	– Egyáltalán biztosak vagyunk abban, hogy a lélek a helyes kifejezés, nem lehet, hogy a lelkek volna az alkalmasabb? 
 	– Lelkek? – kérdezte csodálkozva Sir George Durand. 
 	– Igen. – Campbel Clark tekintetét most az ügyvédre szegezte. Előrehajolt, és könnyedén megkocogtatta a másik férfi mel kasát. Komoran folytatta. – Annyira biztos benne, hogy ennek a szerkentyűnek csak egyetlen lakója van... Hiszen tudja, arról van szó... hogy ez a kívánatos szál ás be legyen rendezve... hét, huszonegy, negyven, hetvenegy... akárhány évre. A végén a bérlő lassanként elhordja a holmiját... azután teljesen elhagyja a házat... a ház pedig összeroskad, egy halom rom és törmelék lesz belőle. Ön a ház gazdája... ezt mindnyájan elismerjük... de soha nem ébredt tudatára mások jelenlétének... puha léptű, alig észrevehető szolgákénak, akiknek csak a munkájuk eredménye látszik... olyan munka ez, amelynek elvégzését alig veszi tudomásul? Vagy barátokénak... hangulatokénak, amelyek megrohanják és átmenetileg „más ember" lesz, ahogyan azt mondani szokták? Kétségtelen, hogy ön a kastély királya, de biztos lehet benne, hogy a „mocskos csirkefogó" is ott ólálkodik a közelben. 
 	– Kedves Clark, kifejezetten kényelmetlen helyzetbe hoz –
 	szólt megfontoltan az ügyvéd. – Az elmém valóban egymással harcoló személyiségek csatatere lenne? Ez a tudomány legújabb ál áspontja? 
 	Most a doktoron volt a vál vonogatás sora. 
 	– A teste az. Ha a teste az, miért ne lehetne az az elméje is? – kérdezte egykedvűen. 
 	– Nagyon érdekes. Ó, a csodálatos tudomány, a csodálatos tudomány! 
 	– mondta Parfitt kanonok. 
 	
 	Magában pedig ezt gondolta: ebből az elméletből nagyon érdekes szentbeszédet fogok írni. 
 	Dr. Campbel Clark azonban hátradőlt az ülésén, pil anatnyi izgatottsága lecsil apodott. 
 	– Ami azt il eti, kettős személyiség ügyében utazom ma este Newcastle–ba. Igazán nagyon érdekes eset –
 	jegyezte meg az orvos száraz, hivatalos modorban. 
 	– Kettős személyiség – mondta Sir George Durand elgondolkodva. – Azt hiszem, ez nem is olyan ritka. 
 	Emlékezetkiesés 
 	is 
 	fennforog, 
 	ugye? 
 	Emlékszem, 
 	nemrégiben előfordult egy ilyen eset a hagyatéki bíróságon. 
 	Dr. Clark bólintott. 
 	– Persze Felicie Bault–é volt a klasszikus eset. 
 	Emlékeznek rá? – kérdezte. 
 	– Természetesén. Olvastam, róla a lapokban... de már elég régen... legalább hét éve – mondta Parfitt kanonok. 
 	Dr. Campbel Clark bólintott. 
 	– Az a leány akkoriban egyike volt a leghíresebb embereknek Franciaországban. Szerte a világból tudósok látogattak el hozzá. Nem kevesebb, mint négy különböző
 	személyiség testesült meg benne. Úgy nevezték el ezeket, hogy Felicie 1, Felicie 2, Felicie 3 stb. 
 	– Úgy emlékszem, mintha csalást emlegettek volna a dologgal kapcsolatban. Vagy tévedek? – kérdezte élénk érdeklődéssel Sir George. 
 	– A Felicie 3 és Felicie 4 személyiségekkel kapcsolatban valóban felmerült némi kétely – ismerte el a doktor. – A tények azonban tények maradtak. Felicie Bault breton parasztlány volt, szüleinek öt gyermeke közül ő volt a harmadik. Az apja iszákos, az anyja szel emileg terhelt volt. 
 	Az apja egyik részeg őrjöngése alkalmával meg fojtotta az anyját, 
 	és 
 	ha 
 	jól 
 	emlékszem, 
 	életfogytiglani
 	börtönbüntetésre ítélték. Felicie ötéves volt akkoriban. 
 	Néhány jótékony lelket érdekelt a gyermekek sorsa, és Felioie–t egy angol vénkisasszony nevelte fel, aki otthont tartott fenn elhagyott gyermekek részére. Felicie–vél azonban nagyon keveset tudott kezdeni. Abnormálisan lassúnak és ostobának írta le a lányt, aki csak a legnagyobb nehézségek árán lehetett megtanítani írni és olvasni, ráadásul semmi kézügyessége nem volt. Ez a hölgy, Miss Slater, igyekezett háztartási munkára betanítani őt. Valóban talált is több helyet a lány számára, amikor az elérte a megfelelő kort. Sehol nem maradt meg azonban hosszabb ideig, annyira ostoba és olyan végtelenül: lusta volt. 
 	A doktor rövid időre elhal gatott, és Parfitt kanonok, aki közben felcserélte keresztbetett lábait, és szorosabbra vonta maga körül útipokrócát, hirtelen észrevette, hogy a vele szemben ülő férfi megmozdult. Korábban csukva tartott szeme most nyitva volt, a benne felvil anó gúny és valamilyen 
 	meghatározhatatlan 
 	másik 
 	érzelem
 	megdöbbentette az érdemes kanonokot. 
 	– Felicie Bault–t lefényképezték tizenhét éves korában. A kép esetlen, vaskos termetű parasztlányt ábrázolt. A felvételen semmi nem utalt arra, hogy a leány nemsokára az egyik leghíresebb személyiséggé vált Franciaországban
 	– folytatta a doktor. 
 	– Öt évvel később, amikor Felicie Bault huszonkét esztendős lett, komoly idegbetegségben szenvedett, és felgyógyulásakor 
 	különös 
 	jelenségek 
 	kezdtek
 	megnyilvánulni. 
 	Számos 
 	kiváló 
 	tudós 
 	igazolja 
 	a
 	következőket. A Felicie l–nek nevezett személyiség azonos volt a huszonkét éves Felicie Bault–lal. Felicie 1 hibásan és akadozva írt franciául, nem beszélt semmiféle idegen nyelvet, és nem tudott zongorázni. Ezzel szemben Felicie 2
 	folyékonyan beszélt olaszul és tűrhetően németül. Kézírása egyáltalán nem hasonlított Felicie 1–ére, és folyamatosan, kifogástalanul írt franciául. Hozzá tudott szólni a politikához és a művészetekhez, és szenvedélyesen szeretett zongorázni. Felicie 3–nak sok közös vonása volt Felicie 2–
 	vel. Értelmes és láthatóan jól nevelt volt, de magatartása teljesen el entétes volt ezzel. Velejéig zül ött teremtésnek látszott, mégpedig párizsi, és nem pedig vidéki értelemben. Jól ismerte a jassznyelvet és az utcanők kifejezéseit. 
 	Mocskos 
 	szavakat 
 	használt, 
 	időnként
 	istenkáromló módon nyilatkozott a val ásról és az úgynevezett „jó emberekről". Végül ott volt Felicie 4 – az ábrándozó, csaknem féleszű teremtés, aki kifejezetten jámbor és ál ítólag tisztánlátó volt. Ez a negyedik személyiség 
 	azonban 
 	elfogadhatatlan, 
 	egyben
 	megfoghatatlan volt. Néhányan azt feltételezték, hogy Felicie 4 csupán Felicie 3 szándékos trükkje – mintegy a hiszékeny közönségnek a megtréfálására. Nyugodtan kijelenthetem, hogy valószínűleg Felicie 4 kivételével mindegyik személyiség önál ó volt, különbözött a többitől és egyik sem tudott a másikról. Kétségkívül Felicie 2 volt a legerőteljesebb közülük és időnként egyfolytában két héten át szerepelt, azután váratlanul Felicie 1 jelent meg egy–két napra. Ezt követően talán Felicie 3 vagy 4 volt soron, de ez az utóbbi kettő ritkán vette át az irányítást néhány óránál tovább. Erős fejfájás és mély alvás kísért minden átváltozást, és minden alkalommal teljes feledésbe merült a többi ál apot. Az adott személyiség ott folytatta életét, ahol abbahagyta, nem volt tudatában az idő múlásának. 
 	– Nagyon figyelemreméltó. Még mindig alig ismerünk valamit a világmindenség rejtelmeiből – dörmögte a kanonok. 
 	– Azt azonban tudjuk, hogy akad néhány nagyon elszánt csirkefogó – jegyezte meg hűvösen az ügyvéd. 
 	– Felicie Bault esetét a jogászok éppen úgy megyizsgálták, mint az, orvosok és a tudósok – mondta gyorsan dr. 
 	Campbel Clark. Quimbel ier prefektus, mint emlékeznek rá, alapos vizsgálatot végzett, és megerősítette a tudósok véleményét. Végeredményben mi van ezen annyira meglepő? Ismerünk kétsárgájú tojást, ugye? És ikerbanánt. 
 	Miért ne lehetne megkettőzött lélek egyetlen testben? 
 	– Megkettőzött lélek? – tiltakozott a kanonok. 
 	Dr. Campbel Clark átható tekintettel nézett rá. 
 	– Mi másnak hívhatnánk? Mármint ha a személyiség azonos a lélekkel? 
 	– Még jó, hogy ilyesmi csak torzszülötteknél fordul elő. Ha a jelenség mindennapos lenne, komoly bonyodalmak keletkezhetnének – jegyezte meg Sir George. – Ez természetesen abnormális ál apot – helyeselt a doktor. –
 	Nagy kár, hogy a tudósoknak nem volt alkalmuk az esetet hosszabb ideig tanulmányozni, mert Felicie váratlan halála megakadályozta azt. 
 	– Ha jól emlékszem, nem éppen mindennapi körülmények között hunyt el – mondta halkan az ügyvéd. 
 	Dr. Campbel bólintott. 
 	– Kifejezetten rejtélyes módon. Egy reggelen a leányt holtan találták az ágyában. Nyilvánvalóan megfojtották. 
 	Mindenki megdöbbenésére kétségkívül bebizonyosodott azonban, hogy valójában megfojtotta magát. A nyakán levő
 	nyomok 
 	a 
 	saját 
 	uj airól 
 	származtak. 
 	Ámbár 
 	az
 	öngyilkosságnak ez a módja fizikailag nem lehetetlen, rettenetes testi erő és szinte emberfeletti elszántság kel hozzá. Soha nem jöttek rá, hogy mi késztette a leányt erre a szörnyűségre. Persze a lelki egyensúlya mindig is ingatag volt. Felicie Bault rejtélyes esetére azóta sem derült fény. 
 	Ekkor a távoli sarokban ülő férfi felnevetett. 
 	A másik három férfi úgy pattant fel a helyéről, mintha lövést hal ottak 
 	volna. 
 	Teljesen 
 	megfeledkeztek 
 	negyedik
 	útitársukról. Csodálkozva tekintettek rá, és a férfi ismét felkacagott. 
 	– Uraim, meg kel bocsátaniuk nekem – mondta tökéletes angolsággal, ámbár egészen enyhe idegen kiejtéssel. 
 	Felült, mire láthatóvá vált az arca. Orra alatt koromfekete bajusz díszelgett. 
 	– Igen, meg kel bocsátaniuk – mondta gúnyos meghajlással. 
 	– Tud valamit arról az ügyről, amelyről beszélgettünk? –
 	kérdezte udvariasan a doktor. 
 	– Az ügyről? Nem. De azt a nőt ismertem. 
 	– Felicie Bault–t? 
 	– Igen. És Annette Ravelt is. Úgy látom, nem hal ottak Annette Ravelről? Pedig ami az egyikük története, az a másikuké is. Higgyék el nekem, semmit sem tudnak Felicie Bault–ról, ha nem ismerik Annette Ravel történetét. 
 	Rápil antott az órájára. 
 	– Fél óránk van a következő ál omásig. Még van annyi időm, hogy elmondjam önöknek a történetet, mármint ha hal ani akarják. – Kérjük, mondja el – mondta csendesen a doktor. 
 	– Pompás, igazán pompás – jelentette ki a kanonok. 
 	Sir George Durand is jelezte, hogy élénken érdeklődik az eset iránt. 
 	– Uraim, a nevem Raoul Letardeau – kezdte elbeszélését különös útitársuk. Éppen most beszéltek egy angol hölgyről, Miss Slaterről, aki szeretett jótékonykodni. Abban a breton halászfaluban születtem, ahol ő tevékenykedett. 
 	Amikor 
 	szüleim 
 	meghaltak 
 	egy 
 	vasúti
 	szerencsétlenségben, Miss Slater sietett segítségemre, és megmentett az angol dologházzal azonos intézménytől. 
 	Körülbelül húsz gyermeknek, fiúknak és lányoknak, viselte gondját, közöttük volt Felicie Bault és Annette Ravel is. 
 	Uraim, ha nem ismerkednek meg Annette egyéniségével, nem fognak semmit sem megérteni. Olyasvalakinek a gyermeke volt, akit önök örömlánynak neveznek. Miután szeretője elhagyta, tuberkulózisban pusztult el. Táncosnő
 	volt, és lánya, Annette is táncolni akart. Amikor először láttam Annettet, tizenegy éves volt, apró, karcsú teremtés, tele tűzzel és élettel. Tekintete hol gúnyos, hol sokat ígérő
 	volt. Tüstént, megismétlem, tüstént a rabszolgájává tett. 
 	„Raoul, csináld ezt! Raoul, tedd meg nekem azt, folytonosan ez volt műsoron. Én pedig engedelmeskedtem neki. Hiszen már akkor imádtam őt, és ő persze tudta ezt. 
 	– Gyakran elmentünk a tengerpartra hármasban, mert Felicie is velünk szokott jönni. Annette levette a cipőjét és a harisnyáját, úgy táncolt a homokban. Amikor lihegye leroskadt, mindig elmesélte, mit szándékozik tenni és mi lesz belőle. Ilyeneket mondott: „Meglátjátok, híres leszek, Bizony, nagyon híres. Ezerszámra lesznek selyem:–
 	harisnyáim, mégpedig a legfinomabb selyemből. 1
 	Minden szeretőm fiatal, csinos és persze gazdag lesz. 
 	Amikor én táncolok, egész Párizs eljön, hogy láthasson. A nézők kiáltozni, üvöltözni fognak, mert megőrülnek a táncomtól. Télen azonban nem fogok táncolni, hanem elutazom délre, ahol melegen süt a nap. Csodálatos vil ák vannak arrafelé, körülöttük narancsfákkal, egyikük az enyéim lesz. Selyempárnákon fogok napozni, s közben narancsot eszem. Raoul, ami téged il et, soha nem foglak elfelejteni, akármilyen gazdag és híres is leszek. Segíteni fogom az érvényesülésedet. Felicie pedig a cselédem lesz... de mégsem, túlságosan is ügyetlen. Nézd, milyen nagy és durva a keze! 
 	Felicie ilyenkor dühös lett, Annette pedig tovább ingerelte. 
 	„Felicie igazi hölgy, olyan elegáns és finom. Álruhás hercegnő, ha, ha, ha..." 
 	– „Az én apám és anyám összeházasodtak, amit a te szüléidről nem lehet elmondani," fröcsögte ilyenkor dühösen Felicie. 
 	– „Bizony, és az apád megölte az anyádat. Milyen szép dolog is egy gyilkos leányának lenni." 
 	– „Az apád hagyta, hogy az anyád megrothadjon" – vágta rá Felicie. 
 	– „Ó, igen!" – Annette elgondolkodott. – „Szegény mama! 
 	Erősnek és egészségesnek kel lenni. Az a legfontosabb, hogy valaki erős és egészséges legyen." 
 	– „Én olyan erős vagyok, akár egy ló" – hencegett Felicie. 
 	Ez igaz is volt. Kétszer annyi ereje volt, mint bármelyik lánynak az otthonban, amel ett sohasem volt beteg. 
 	– Ugyanakkor olyan ostoba volt, mint egy buta ál at. 
 	Sokszor töprengtem azon, hogy miért jár úgy Annette nyomában, akár egy kiskutya. Mintha a bűvöletében élt volna. Azt hiszem, néha kifejezetten gyűlölte Annette–et, és Annette valóban nem volt kedves hozzá. Nyaggatta a lassúsága és a butasága miatt, megalázta mások előtt. 
 	Láttam, hogy Felicie sokszor egészen elfehéredett a dühtől. Néha azt hittem, hogy torkon ragadja Annette–et és kiszorítja belőle a lelket. Nem volt elég gyors észjárású ahhoz, 
 	hogy 
 	megyálaszolja 
 	Annette 
 	kötekedő
 	megjegyzéseit, 
 	de 
 	idejében 
 	megtanult 
 	egy 
 	olyan
 	visszavágást, amely mindig célba talált. Ez a saját egészségére és erejére való hivatkozás, volt. Rájött arra, amit én mindig is tudtam, hogy Annette irigyli erős fizikumát, és Felicie ösztönösen lesújtott el ensége gyenge pontjára. 
 	– Egy napon Annette uj ongva jött oda hozzám. „Raoul, ma meg fogjuk tréfálni azt az ostoba Felicie–t. Meg fogunk pukkadni a nevetéstől", mondta. „Mit akarsz csinálni?" –
 	kérdeztem. „Gyere ki a kis fészer mögé, ott majd megmondom" – válaszolta. 
 	– A jelek szerint Annette hozzájutott valamilyen könyvhöz. 
 	Egy részét meg sem értette, mert meghaladta a felkészültségét. A hipnózisról szóló egyik legelső mű volt. 
 	– „A könyv szerint egy fényes tárgyra van szükség. Az ágyamon a rézgomb forgatható. Tegnap éjszaka rávettem Felicie–t, hogy nézze. Mondtam neki, hogy egyfolytában figyelje, le ne vegye róla a szemét. Akkor azután elkezdtem forgatni a gombot. Raoul, igazán megijedtem! Annyira furcsa volt a szeme... Felicie, mindig azt fogod tenni, amit mondok, mondtam neki. Mindig azt fogom tenni, amit mondasz, válaszolta Annette. És akkor... akkor így szóltam: Holnap tizenkettőkor kihozol egy faggyúgyertyát a játszótérre, és elkezded enni. Ha valaki megkérdezi, mit csinálsz, azt fogod válaszolni, ez a legjobb sütemény, amelyet valaha ettél. Ó, Raoul, gondold csak el. Micsoda tréfa lesz!" 
 	– „Soha nem tenne ilyet" – el enkeztem. 
 	– „A könyv szerint igen. Én sem hiszem, de gondold csak el, Raoul, ha a könyv igazat ír, milyen jól fogunk szórakozni." 
 	– Én is nagyon viccesnek találtam az ötletet. Szóltunk a pajtásainknak, és tizenkettőkor mindnyájan ott voltunk a játszótéren. Felicie percnyi pontossággal, kezében egy gyertyadarabbal érkezett oda. Uraim7 elhiszik– e, hogy ünnepélyesen majszolni kezdte? Valamiennyien magunkon kívül voltunk! Egyik–másik gyerek időről időre odament hozzá, és komoly hangon megkérdezte: „Felicie, jó az, amit eszel?" Ilyenkor azt válaszolta: ,,De még mennyire, ez a legjobb sütemény, amelyet valaha ettem". Fetrengtünk a nevetéstől. Végül már olyan hangosan nevettünk, hogy a nagy zaj ráébresztette Felicie–t arra, mit is csinál. 
 	Csodálkozva pislogott, hol a gyertyára nézett, hol ránk. 
 	– „De hát mit csinálok én itt?" – motyogta. 
 	– „Gyertyát eszel" – visítottuk. 
 	– „Én vettelek rá! Én vettelek rá!" – sivalkodott Amiette körülötte táncolva. 
 	Felicie néhány pil anatig csak bámult maga elé, azután lassan odabal agott Annette–hez. 
 	– „Szóval te voltál az... te tettél nevetségessé! Már emlékszem. Ó, ezért meg foglak ölni." 
 	– Nagyon nyugodt hangon beszélt, de Annette hirtelen elfutott, és mögém bújt. 
 	– „Raoul, ments meg! Félek Felicie–től! Felicie, csak tréfa volt. Csupán tréfa." 
 	– „Nem szeretem az ilyen tréfákat, értitek? Gyűlöl ek mindnyájatokat" 
 	– mondta Felicie. Hirtelen sírva fakadt, és elfutott. 
 	– Azt hiszem, Annette megijedt kísérlete eredményétől, és nem próbálta megismételni. Úgy látszott azonban, hogy ettől a naptól kezdve Felicie fölött megnőtt a befolyása. 
 	– Most már azt gondolom, hogy Felicie mindig is gyűlölte őt, mégsem tudott tőle elszakadni. Úgy követte Annette–et, mint kutya a gazdáját. 
 	– Uraim, nem sokkal később ál ást kaptam, és csak alkalmilag, ünnepnapokon látogattam meg az otthont. Nem vették komolyan Annette vágyát, miszerint táncosnő
 	szeretett volna lenni. Ahogy nőtt azonban, szép énekhangja lett, és Miss Slater hozzájárult a taníttatásához. 
 	– Annette nem volt lusta. Pihenés nélkül, lázasan dolgozott. 
 	Miss Slaternek kel ett közbeavatkoznia, nehogy túlerőltesse magát. Egyszer beszélgetett is velem erről. 
 	– Te mindig szeretted Annette–t. Vedd rá, hogy ne dolgozzék ilyen keményen. Nem tetszik nekem, hogy az utóbbi időben köhög egy kicsit – mondta. 
 	– Nem sokkal ezután a munkám messzire szólított. Eleinte kaptam egy–két levelet Annette–től, azután semmi hír nem érkezett felőle. Öt évig voltam külföldön. 
 	– Amikor visszaérkeztem Párizsba, véletlenül figyeltem fel egy plakátra, amely Annette Ravel műsorát reklámozta. A plakáton a hölgy arcképét is feltüntették. Tüstént ráismertem. Aznap este elmentem abba a színházba, ahol fel épett. Annette franciául és olaszul énekelt. Csodálatos volt színpadon. Az előadás után tüstént fogadott az öltözőjében. 
 	– „Nahát, Raoul!" – kiáltotta, és felém nyújtotta halvány kezét. – ,,Ez igazán nagyszerű.! Hol voltál ennyi éven keresztül? 
 	– Elmondhattam volna neki, de valójában nem akarta meghal gatni. 
 	– „Látod, már majdnem befutottam." 
 	– Diadalmasan mutatott körül a virágcsokrokkal teli szobában. 
 	– ,,A derék Miss Slater büszke lehet a sikeredre". 
 	– „Az öregasszony? Nem igazán az. Tudod, azt akarta, hogy konzervatóriumba járjak és hangversenyeken énekeljek. Én azonban itt, a varieté színpadán tudom kifejezni magam! 
 	– Ekkor középkorú, jó megjelenésű, valóban tiszteletre méltó úriember lépett az öltözőbe. Viselkedéséből hamar rájöttem, hogy ő Annette pártfogója. Alaposan végigmért, mire Annette magyarázkodni kezdett. 
 	– „Gyermekkori barátom. Átutazik Párizson, véletlenül meglátta a fényképemet a plakáton, és íme itt van." 
 	– Ekkor a férfi nagyon udvarias és szívélyes lett. A jelenlétemben rubinokkal és gyémántokkal ékesített karkötőt vett elő és felcsatolta Annette csuklójára. 
 	Búcsúzáskor Annette diadalmas pil antást vetett rám, és ezt súgta a fülembe: ,,Látod, hogy befutok, ugye? Előttem az egész világ." 
 	– Amikor elhagytam a szobát, hal ottam száraz köhögését. 
 	Tudtam, mit jelent ez a köhögés. Tüdőbeteg anyjától származó örökséget. 
 	– Legközelebb két év múlva láttam. Miss Slaternél keresett menedéket, mert a pályafutása véget ért. Tuberkulózisa olyan előrehaladott ál apotban volt, hogy az orvosok kijelentették, nem tudnak rajta segíteni. 
 	– Soha nem fogom elfelejteni, hogy nézett ki akkor, amikor megláttam! A kert egyik védett zugában feküdt, éj el–
 	nappal a szabadban. Arca sovány és piros volt, szeme lázasan csil ogott, és szüntelenül köhögött. 
 	– Akkora elszántság volt a hangjában, hogy meglepődtem. 
 	
 	„Raoul, örülök, hogy látlak. Tudod, mit mondanak – hogy nem gyógyulok meg? Persze csak a hátam mögött mondják. Engem persze nyugtatgatnak és vigasztalnak. De ez nem igaz, Raoul, egyáltalán nem igaz! Nem engedem meg magamnak, hogy meghaljak. Meghalni? Amikor gyönyörű élet vár rám? Az élet akarása az, ami számít. 
 	Manapság valamennyi híres orvos ezt mondja. Nem tartozom a gyengék közé, akik elhagyják magukat. Máris sokkal jobban érzem magam, sokkal jobban, hal od?" 
 	Könyökére támaszkodva felült kissé, majd visszazuhant, és erős köhögési roham rázta meg lesoványodott testét. 
 	– „A köhögés nem jelent semmit" – hörögte. – „A vérzéstől sem ijedek meg. Még meg fogom lepni a doktorokat. Az akaraterő az, ami igazán számít. Raoul, vedd tudomásul, hogy élni fogok. 
 	– Szánalmas látvány volt, tudják, nagyon szánalmas volt. 
 	– Éppen ekkor lépett be tálcával a kezében Felicie Bault. 
 	Egy pohár meleg tejet hozott Annette–nek, és olyan arckifejezéssel nézte a leányt, míg az a tejét itta, amelyen nem ismertem ki magam. Volt azonban benne valamilyen alig leplezett elégedettség. 
 	Annette is elkapta a pil antását, mire olyan mérgesen csapta le a poharat, hogy az darabokra tört. 
 	– „Látod? Mindig így néz rám. Örül, hogy meg fogok halni! 
 	Igen, kárörvendően figyeli a vergődésem, mert ő erős és egészséges. Nézz csak rá, ő egyetlen napig sem volt beteg! És ez olyan hiábavaló! Mert mit ér azzal a hatalmas termetével? Mihez tud kezdeni vele?" 
 	Felicie lehajolt és összeszedte az üvegcserepeket. – „Nem törődöm azzal, hogy mit mond – jegyezte meg monoton hangon. – Mit számít? Én tisztességes, lány vagyok. Ö
 	pedig nemsokára, megismeri a tisztítótűz lángját. 
 	Keresztény vagyok, nem mondok többet". 
 	Annette kiabálni kezdett. – „Gyűlölsz engem, mindig is gyűlöltél. Én azonban meg tudlak babonázni. El tudom érni, hogy azt tedd, amit én akarok. Figyeld csak meg, ha megparancsolom neked, le fogsz térdelni előttem a fűre." –
 	„Képtelenségeket 
 	beszélsz" 
 	– 
 	mondta 
 	Felicie
 	bizonytalanul. 
 	– „De igen, meg fogod tenni. Megteszed, hogy a kedvemben járj. Térdelj le! Én, Annette kérlek erre. Felicie, térdelj le!" 
 	Akár csodálatos hangjának hatására, akár valamilyen mélyebb indíték miatt, de Felicie engedelmeskedett neki. 
 	Lassan térdre ereszkedett, két karját szélesre tárta, az arca üres és ostoba volt. 
 	Annette hátravetette a fejét és hangosan felkacagott. 
 	Egész testében rázkódott a nevetéstől. 
 	– „Nézd azt az ostoba ábrázatát! Milyen nevetséges! Most már felál hatsz, Felicie, köszönöm szépen! Hiába acsarkodsz rám. Az úrnőd vagyok, és azt teszed, amit mondok neked." 
 	Kimerülten hátrahanyatlott a párnájára. Feliede felemelte a tálcát és kicsoszogott. Egyszer visszanézett a vál a fölött. 
 	Pil antásában harag izzott. 
 	– Nem voltam ott, amikor Annette meghalt. Azt mondják, szörnyű volt látni, mennyire ragaszkodott az életéhez. 
 	Eszeveszetten küzdött a halál el en. Újra és újra azt hörögte: „Nem fogok meghalni... hal játok? Nem fogok meghalni. Élni fogok... élni…
 	– Miss Slater mondta el ezt nekem, amikor hat hónap élteltével meglátogattam. 
 	– „Szegény Raoul" – mondta kedvesen. – „Te szeretted őt, ugye?" 
 	– „Mindig, mindig. De hát mi hasznomat vehette volna? Ne beszéljünk róla. Meghalt, ő, aki olyan csodálatos teremtés volt, tele élniakarással..." Miss Slater megértő volt, más témáról kezdett beszélni. Azt mondta, hogy nagyon aggódik Felicie miatt. A leánynak szokatlan jel egű
 	idegösszeomlása volt, és azóta nagyon furcsán viselkedik. 
 	– „Tudod, hogy zongorázik?" – kérdezte Miss. Slater. 
 	Nem tudtam róla, és nagyon meglepett, amikor meghal ottam. Hamarabb jelentettem volna ki inkább, hogy a leány nem tudja megkülönböztetni az egyik hangjegyet a másiktól. 
 	– „Azt mondják, tehetséges. Egyszerűen képtelen vagyok megérteni. Mindig... nos, Raoul, te is tudod, butának tartottam" – folytatta Miss Slater. 
 	Bólintottam. 
 	– Néha olyan furcsán viselkedik... igazán nem tudom, mit kezdjek vele." 
 	Néhány perccel később. beléptem az olvasóterembe. 
 	Felicie éppen zongorázott. Azt a dalt játszotta el, amelyet Annette énekelt Párizsban, Uraim, azt hiszem, megértik, hogy nagyon megdöbbentem. Amikor észrevett, hirtelen abbahagyta a zongorázást, és felém fordult. A tekintete csordultig volt értelemmel és gúnnyal. Egy pár pil anatra azt hittem... Nos, nem mondom meg, hogy mit gondoltam. 
 	– „Nocsak! Szóval te vagy az, Monsieur Raoul" – mondta. 
 	Le sem tudom írni, hogyan mondta ezt. Annette számára soha nem szűntem meg Raoul lenni. Amikor felnőttek lettünk, Felicie mindig Monsieur Raoulnak szólított. De ahogyan akkor mondta, teljesen más volt. Mintha a monsieur valami miatt nagy derültséget keltő szó lett volna. 
 	– „Felicie! Ma egészen másként festesz" – dadogtam. 
 	– „Igazán?" – mondta elgondolkodva. – „De ne légy olyan ünnepélyes, Raoul. Szándékosan szólítalak Raoulnak, elvégre együtt játszadoztunk gyermekkorunkban! Az élet úgyis arra való, hogy nevessünk. Beszélgessünk szegény Annette–ről... róla, aki meghalt, és akit eltemettek. Kíváncsi vagyok, a tisztítótűzben van–e vagy másutt?" 
 	Egy 
 	dalt 
 	kezdett 
 	dúdolni, 
 	eléggé 
 	szerencsétlen, 
 	hangfekvésben, de a szavakra felfigyeltem. 
 	– „Felicie, te beszélsz olaszul?" – kiáltottam. 
 	– „Miért ne, Raoul? Talán nem is vagyok annyira ostoba, mint ahogyan mímeltem." – Még ki is kacagta megdöbbenésemet. 
 	– „De hát nem értem..." – kezdtem. 
 	– „Majd én megmagyarázom neked" – vágott közbe. –
 	„Nagy művésznő vagyok, ámbár ezt senki sem gyanítja. 
 	Sok szerepet el tudok játszani, mégpedig nagyon jól. 
 	Újra felnevetett és kisietett a szobából, mielőtt megál íthattam volna. 
 	Még egyszer láttam, mielőtt elmentem. Egy karosszékben aludt, és hangosan horkolt. Ott ál tam előtte, és figyeltem őt, megbabonázva, ugyanakkor utálkozva. Hirtelen felébredt. 
 	Homályos, élettelen tekintete találkozott az enyémmel. 
 	– „Monsieur Raoul" – motyogta gépiesen. 
 	– „Felicie, most elmegyek. Zongoráznál nekem még valamit, mielőtt elindulok?" 
 	– „Én? Zongorázni? Csúfot űzöl belőlem, Monsieur Raoul?" 
 	– „Nem emlékszel rá, hogy játszottál nekem ma reggel?" A fejét rázta. 
 	– „Méghogy én zongorázom? Hogyan is tudna zongorázni egy olyan szegény leány, mint amilyen én vagyok?" 
 	Egy teljes percen át hal gatott, mintha elgondolkodott volna valamin, azután közelebb lépett hozzám. 
 	– „Monsieur Raoul, furcsa dolgok történnek meg ebben a házban! Nagyon különös, hogy miket követnek el. Például megál ítják az órákat. Hidd el, tudom, hogy mit beszélek. És mindez az ő műve." 
 	– „Kinek a műve?" – kérdeztem meglepetten. 
 	– „Hát Annette–é, azé a gonoszé. Amíg élt, mindig gyötört engem. Most, hogy meghalt, holtából is visszatér, csakhogy tovább kínozzon." Csodálkozva néztem Felicie–re. Csak ekkor vettem észre, hogy halálosan retteg, a szeme kidül edt a félelemtől. 
 	– „Ö nagyon rossz, ő aztán az, én mondom. Kivenné a kenyeret a szádból, a ruhát a vál adról, a lelked a testedből..." 
 	Hirtelen szorongatni kezdte a kezem. 
 	– „Félek, nagyon félek! Hal om a hangját... nem a fülemben... egyáltalán nem a fülemben. Itt, a fejeimben..." –
 	megkopogtatta a homlokát. – „El akar engem kergetni, egyszerűen el akar kergetni, és akkor mit fogok csinálni, mi lesz belőlem?" 
 	Már csaknem üvöltött. Mint sarokba szorított vadál até, olyan volt a pil antása…
 	Hirtelen elmosolyodott. Akár egy ravasz paraszté, olyan volt ez a mosoly, de volt benne valami, amitől megborzongtam. 
 	– „Monsieur Raoul, ha erre kerülne a sor, a két kezem erős, nagyon erős. 
 	Soha nem figyeltem fel különösebben a kézére. Ekkor ránéztem, és akaratom el enére elborzadtam. Tömzsi, eldurvult uj ai voltak, és nagyon erősek, ahogyan Felicie meg is mondta... El sem tudom mondani, milyen rosszul ét fogott el.. Ilyen kézzel, mint az övé, fojthatta meg az apja az anyját... 
 	Ekkor láttam utoljára Felicie Bault–t. Közvetlenül utána elutaztam Dél–Amerikába. Két évvel a halála után tértem vissza. Olvastam valamit az életéről és a haláláról az újságokban. A részletekről ma este értesültem önöktől, uraim! Felicie 3 és Felicie 4? Ugyan már! Tudják, kitűnő
 	színész– nő volt! 
 	A vonat hirtelen lassítani kezdett. A sarokban ülő férfi egyenesen ült, és szorosabbra gombolta a felöltőjét. 
 	– Önnek mi a véleménye? – kérdezte előbb– re hajolva az ügyvéd. 
 	– Alig tudom elhinni... – kezdte Parfitt kanonok, de nem folytatta tovább. 
 	A doktor nem mondott semmit. Raoul Letardeau–t nézte mereven. 
 	
 	– A ruhát a testedről, a lelked a testedből – idézte halkan a francia. Felál t. – Uraim, azt mondom, hogy Felicie Bault története Annette Ravel története. Önök nem ismerték őt. 
 	Én igen. Az a leány nagyon szerette az életet... 
 	Kezét a kilincsre helyezte, leszál áshoz készülődött. Hirtelen megfordult és megkopogtatta Parfitt kanonok mel kasát. 
 	– A doktor úr éppen az imént mondta, hogy az itt – és a kezével ráütött a kanonok gyomrára, mire a pap felnyögött
 	– csak szál áshely. Mondja csak, mit tenne, ha betörőt találna a házában? Lelőné, ugye? 
 	– Nem! – kiáltotta a kanonok. – Nem, igazán nem... úgy értem... ebben az országban. 
 	Az utolsó szavait azonban már csak a levegőnek mondta. 
 	A fülke ajtaja becsapódott. 
 	A pap, az ügyvéd és az orvos magukra maradtak. A negyedik sarok üres volt. 
 	A CIGÁNYASSZONY
 	I. 
 	Macfarlane több ízben észrevette, hogy barátja, Dickie Carpenter furcsán idegenkedik a cigányoktól. Nem tudta mire vélni barátjának e viselkedésbeli furcsaságát. Amikor azonban Dickie eljegyzése Esther Lawesszel felbomlott, a két férfi között hirtelen leomlottak a tartózkodás falai. 
 	Macfarlane körülbelül egy esztendeje jegyezte Esther fiatalabb lánytestvérét, Rachelt. Gyermekkoruk óta ismerte mindkét Lawes leányt. Lassanként kény télen volt beismerni magának azt a fokozódó vonzalmat, amelyet Rachel gyermekien kedves arca és nyílt tekintetű, barna szeme iránt érzett. Nem olyan szép, mint Esther, igazán nem! Összehasonlíthatatlanul hűségesebb és édesebb viszont. Amikor Dickie eljegyezte Rachel nővérét, úgy látszott, hogy a két férfi közötti kötelék még szorosabbá vált. 
 	És most, rövid néhány hét után, amikor az eljegyzés felbomlott, Dickie, a jámbor Dickie, nagyon megsínylette a dolgot. Fiatal élete során mindaddig olyan simán ment minden. Hivatásául jól választotta ki a haditengerészetet. 
 	Vele született a tenger utáni vágyódása. Volt benne valami vikingszerű, egyszerű és nyílt természetétől távol voltak az emelkedettebb gondolatok. A fiatal angol férfinak ahhoz a válfajához tartozott, amelyik nem kedvel semmiféle heves érzelmi megnyilvánulást, különösen nehéznek találja szavakban kifejezni a gondolatait. 
 	Macfarlane, ez a lelke mélyén kelta képzelőerőt fejtegető morcos skót, hal gatagon dohányzott, mialatt barátja a szavak tengerében bukdácsolt. 
 	Tudta, hogy Dickie most ki fogja önteni neki szívét, de egészen más téma került szóba, mint amire számított. 
 	Mindenekelőtt Esther Lawes szóba sem került. Úgy tűnt, csupán egy gyermekkora ijedtségről lesz szó:
 	– Tudod, még kisfiú koromban kezdődött az egész. 
 	Egyszer különös álmot láttam. Nem, sem miképpen sem nevezném rémlátomásnak. Egy nő
 	– pontosabban egy cigányasszony – jelent mg álmomban, és attól fogva jó ideig róla álmodtam Még azokban az álmokban is jelen volt, amelyeket a gyerekek jónak ítélnek meg, mert gyerekzsúr, sütemény, meg ilyesmi szerepel bennük Éreztem, sőt tudtam, ha felnézek, a nő ott lesz csak ál , mint mindig, és figyel engem... Annyira szomorú volt a szeme, mintha valami olyanról tudna, amit én nem is sejtek... Nem tudnám megmondani, hogy miért, de minden alkalommal nagyon izgatott lettem tőle, és a félelemtől szűkölve ébredtem. Öreg dajkám ilyenkor mindig azt mondta: „Nocsak! Dickie fiatalúr megint a cigányasszonyról álmodott!” 
 	– Rád ijesztett valaha egy cigányasszony? – kérdezte Macfanlane a barátjától. 
 	– Jóval később láttam csak az elsőt. Az annyira furcsa volt. 
 	Elszaladt egy kölyökkutyám azt hajkurásztam. A kertkapun kilépve az egyik erdei ösvényen mentem tovább. Tudod, akkoriban az új erdőben laktunk. Az ösvény végéi tisztás terült el. Volt ott egy patak is, fahíd vezetett át rajta. 
 	Közvetlenül mel ette ál t egy cigányasszony, vörös kendővel a fején, ugyanaz a nő, mint amelyik az álmaimban megjelent. Tüstént félelem fogott el. Tudod, úgy nézett rám.. 
 	Olyan volt a nézése... mintha olyasmit tudna, amit én nem tudok és emiatt szomorkodnék Azután felém bólintva ezt mondta: „A fiatalúr helyében én nem mennék azon az úton." 
 	Nem tudom neked megmondani, hogy miért, de halálra rémültem. Elsurrantam mel ette és ráléptem a hídra. 
 	Gondolom, el volt korhadva. Ugyanis beakadt alattam, és belezuhantam az áradatba. Erős volt a sodrás, és majdnem megful adtam. Nyomorúságos dolog fuldokolni, soha nem fogom elfelejteni. Éreztem, hogy ez valahogy összefügg a cigányasszonnyal... 
 	– Hiszen figyelmeztetett téged! 
 	– Gondolom, így is felfoghatod. – Dickie itt szünetet tartott, és csak utána folytatta. – Elmondtam neked az álmomat, nem azért, mintha volna valami köze ahhoz, ami utána történt, legalábbis én azt hiszem. Ez azonban a kiindulópont, 
 	most 
 	már 
 	tudni 
 	fogod, 
 	mit 
 	értek
 	„cigányasszony–érzésen". Most pedig rátérek a Lawes családnál töltött első estémre. Éppen akkor tértem vissza Amerikából. Nagyszerű volt ismét Angliában lenni. A Lawes család és az én családom között régi volt a barátság. Hétéves korom óta nem láttam a lányokat, de a fiatal Arthur jó pajtásom volt. Halála után Esther írogatott nekem, és újságokat is küldött. Milyen, szép leveleket írt! 
 	Kifejezetten felvidítottak. Mindig azt kívántam, bárcsak jobb levélíró lennék. Így aztán alig vártam, hogy láthassam. Olyan furcsa volt, hogy a levelei alapján jól ismertem a leányt, de máskülönben nem. Nos, első dolgom volt felkeresni Lawes–éket. Amikor megérkeztem, Esther nem volt otthon, de estére visszavárták. Vacsoránál Rachel mel ett, furcsa érzés fogott el. Azt éreztem, valaki figyel engem, és ez roppant kel emetlen volt. És ekkor láttam meg őt... 
 	– Kicsodát? 
 	– Mrs. Haworth–t... most róla lesz szó. 
 	Macfarlane csaknem kimondta: „Azt gondoltam, Esther Lawesról fogsz beszélni". Hal gatott azonban, és Dickie így folytatta:
 	– Ebben a nőben volt valami, ami– megkülönböztette őt másoktól. Az öreg Lawes mel ett ült, lehajtott fej el figyelmesen hal gatta, amit a férfi mondott. Vörös tül t viselt a nyaka körül. Azt hiszem, az anyag elszakadhatott, mert úgy nézett ki, mintha apró lángnyelvekből lett volna. Meg kérdeztem Racheltől: „Ki az az asszony? A fekete hajú, azzal a vörös sál al. 
 	– Alistair Haworth–ra gondolsz? Neki van vörös sálja, de a haja szőke. Nagyon is szőke. 
 	– Tudod, úgy is volt. A haja szép, csil ogó szőke volt. Mégis határozottan megesküdtem volna rá, hogy fekete. Az embert néha furcsán becsapja a szeme. Vacsora után Rachel bemutatott bennünket egymásnak. Az asszony és én fel–alá sétáltunk a kertben. A lélekvándorlásról beszélgettünk... 
 	
 	– Dickie, ez a téma elég távol esik tőled! 
 	– Azt hiszem, igen. Emlékszem, azt mondtam ez nagyon logikus magyarázat lehet arra, miért támadhat valakinek az az érzése, hogy már előzőleg is találkozott azzal az emberrel, akit valójában csak akkor látott először. Az asszony megjegyezte: „Szerelmesekre gondol..." Nagyon különös módon mondta ezt, lágyan, átszel emülten Emlékeztetett valamire, de nem jöttem rá, hogy mire. Még csevegtünk egy kis ideig, azután az öreg Lawes behívott bennünket a teraszról. Az mondta, Esther megjött, és látni szeretne. Mrs Haworth a karomra tette a kezét, és azt kérdezte „Bemegy? – Azt mondtam: „Igen. Azt hiszem jobb, ha mi..." És akkor... akkor... 
 	– Nos? 
 	– Olyan lehetetlenül hangzik. Mrs. Hawort így szólt. „Én nem, mennék be az ön helyében... 
 	Dickie elgondolkodott, azután így folytatta: – Tudod, megijesztett, alaposan megijesztett. Ezer mondtam el neked az álmomat... Mert úgy mondta ezt nekem, teljesen nyugodtan, mintha tudna valamit, amit én nem– tudok. Nem árrá volt szó, hogy egy csinos asszony csupán azt akarja, hogy maradjak vele a kertben. A hangja kedves... és nagyon szomorú volt. Mintha tudta volna, hogy mi fog történni... Azt hiszem, gorombaság volt tőlem, de sarkon fordultam és ott hagytam... befutottam a házba. Az biztonságosnak látszott. Ekkor jöttem rá, hogy az első
 	perctől kezdve féltem tőle. Megkönnyebbültem, amikor megláttam az öreg Lawest. Esther ott ál t mel ette... – Itt barátom néhány másodpercig szünetet tartott, azután elég homályosan ezt dörmögte: – Abban a pil anatban, ahogy megláttam. Tudtam, hogy el vagyok veszve. 
 	Macfarlane gondolatban gyorsan felidézte Esther Lawest. 
 	Hal otta egyszer, amint valaki röviden így jel emezte a leányt: „Hat láb magas zsidó szépség". Úgy ítélte meg, ügyes portré volt. Visszaemlékezett a leány szokatlan magasságára és karcsúságára, márványfehér arcszínére, finom ívű orrára, fekete hajának csil ogására, bájos tekintetére. Igen, egyáltalán nem csodálkozott, hogy Dickie azonnal 
 	kapitulált. 
 	Ámbár 
 	Esther 
 	miatt 
 	egyetlen
 	dobbanással sem vert volna gyorsabban a szíve, a leány nagyszerű megjelenését készséggel elismerte. 
 	– És akkor eljegyeztük egymást – mondta Dickie. 
 	– Azonnal? 
 	
 	– Nos, nagyjából egy hét múlva. Ezután két hetébe került, hogy rájöj ön arra, neki ez a kapcsolat valójában nem jelent semmit... – Dickie keserűen felkacagott. 
 	– Az utolsó szabad estémen történt, másnap vissza kel ett mennem a jó öreg hajómra. A falúból jöttem vissza az erdőn keresztül... és akkor hirtelen megláttam őt... úgy értem, Mrs. Haworth–t. Kerek, vörös skót sapkát viselt és... 
 	tudod, amikor megpil antottam... az ijedtségtől végigfutott a hideg a hátamon! Elmeséltem neked az álmomat, így talán meg tudod érteni... Rövid ideig együtt sétáltunk. Tudod, nem hangzott el egyetlen szó sem, amelyet Esther ne hal hatott volna... 
 	– Igazán? – Macfarlane kíváncsian nézte a barátját. 
 	Különös, hogy az emberek olyasmit is elmondanak, aminek ók maguk nincsenek a tudatában! 
 	– És amikor megfordultam, hogy visszamenjek a házba, megál ított. Azt mondta: „Elég hamar otthon lesz. De én nem mennék vissza túlságosan hamar az ön helyében..." 
 	És akkor tudtam... hogy valami szörnyűség vár rám .., és... 
 	amint visszamentem, találkoztam Estherrel. Elmondta... 
 	rájött, hogy valójában nem szeret... 
 	Macfarlane együtt érzően horkant fel. Megkérdezte: – És Mrs. Haworth? 
 	– Soha többé nem láttam... egészen ma estig. 
 	– Ma estig? 
 	– Igen. A szanatóriumban láttam újra. Megnézték a lábamat, amelyen torpedó okozta seb van. Kicsit aggódtam miatta az utóbbi időben. Az orvos műtétet javasolt... azt mondta, egyszerű eset. Amikor eljöttem a szanatóriumból, nekiütköztem egy lánynak, aki az ápolónők fehér köpenye fölött vörös blúzt viselt. Azt mondta nekem:
 	„Én nem engedném megműttetni magam az ön helyében..." Ekkor láttam csak, hogy ő Mrs. Haworth. Olyan gyorsan továbbment, hogy elvesztettem szem elől. 
 	Megkérdeztem egy másik ápolónőt, ismeri–e? Furcsa, de azt mondta, nem ismer senkit a szanatóriumban, akit így hívnának. 
 	– Biztos, hogy ő volt? 
 	– Ó, igen. Tudod... nagyon szép asszony... – Elhal gatott, azután hozzáfűzte: Persze, ki fogom bírni a műtétet... de... 
 	ha mégis kihúznám a lutrit... 
 	– Badarság! 
 	– Persze, hogy badarság. Mégis örülök, hogy elmondtam neked ezt a történetet a cigányasszonyról... Tudod, volna még más is, csak vissza tudnék rá emlékezni... 
 	II. 
 	Macfarlane felsétált a mocsaras fennsíkra vezető úton. 
 	Befordult a dombtető közelében levő ház kapuján. 
 	Összeszorított fogakkal becsöngetett. 
 	– Mrs. Haworth itthon van? 
 	– Igen, uram. Azonnal szólok neki. A szobalány egyedül hagyta őt az alacsony mennyezetű, hosszú szobában, amelynek ablakai a megműveletlen, mocsaras területre nyíltak. A férfi a homlokát ráncolta. Lehet, hogy bolondot csinál magából? 
 	Ekkor összerezzent. A feje fölött valaki halkan énekelt:
 	„A cigányasszony A mocsárban él..." 
 	A hang elhal gatott. Macfarlane szíve gyorsabban kezdett dobogni. Az ajtó kinyílt. 
 	A férfit megdöbbentette az asszony bódító, csaknem skandináv szőkeségű haja. Dickie leírása el enére azt hitte, hogy a haja fekete, mint amilyen általában a cigányasszonyoké.., Hirtelen eszébe jutottak Dickie szavai és furcsa hangsúlya: „Tudod... nagyon szép asszony... 
 	Ritka a tökéletes, megkérdőjelezhetetlen szépség, és Mrs. 
 	Alistair 
 	Haworth 
 	szépsége 
 	tökéletes 
 	és
 	megkérdőjelezhetetlen volt. 
 	A férfi összeszedte magát és így szólt: – Attól tartok, hogy nem ismer engem. Lawes–éktól kaptam meg a címét. Én... 
 	Dickie Carpenter barátja vagyok. 
 	Az asszony néhány másodpercen át némán figyelte a férfit. 
 	Azután azt mondotta: – Éppen fel akartam menni a dombra. Velem tart? 
 	Kinyitotta a franciaablakot és kilépett a kertbe. A férfi követte. Zömök, elég ostoba külsejű férfi ült cigarettázva egy fonott székben. 
 	– A férjem, Maurice. Drágám, felmegyünk a dombra. Utána Mr. Macfarlane visszajön, és velünk ebédel. Számíthatunk önre, ugye? 
 	– Igen. Köszönettel elfogadom a meghívást. – Macfarlane követte az asszonyt, aki könnyed léptekkel ment előtte, és magában azt gondolta Miért? Az Isten szerelmére, miért ment hozzá ehhez az alakhoz? 
 	Alistaire odalépett néhány alacsony sziklához. –Itt leülünk egy kicsit. Ön pedig közölje velem a hírt... 
 	– Honnan tudja, hogy ezért jöttem? 
 	
 	– Mindig tudom, ha valami rossz következik. Rossz hírt hozott, ugye? Dickie–ről van szó? 
 	– Könnyű műtétet hajtottak végre rajta... sikerrel. Úgy látszik azonban, hogy a szíve gyenge volt. Altatás közben meghalt. 
 	A férfi valójában nem is tudta, mire számít, mit fog látni az asszony arcán. Ezt a teljes összetörtséget semmi esetre sem várta. Hal otta, hogy az asszonyt azt suttogja: –
 	Megint... várni... sokáig... sokáig... – Azután az asszony ránézett és azt kérdezte: Igen, akar még valamit mondani? 
 	– Csak azt, hogy valaki óvta őt ettől a műtéttől. Egy ápolónő. Azt hitte, hogy ön. Ön volt az? 
 	Az asszony a fejét, rázta: ,,– Nem, nem én voltam. Az egyik unokahúgom azonban ápolónő, és meglehetősen hasonlít rám. Bizonyára ö volt. De ez most már nem számít, ugye?" 
 	Az asszony ismét a férfira nézett, és hirtelen tágra nyílt a szeme. „Ó! Ó, milyen furcsa. Hát ön nem tudja..." 
 	Macfarlane zavarba jött. Az asszony még mindig őt nézte. 
 	– Azt hittem, hogy ön... Kel , hogy ön is... nekem úgy tűnik, hogy önnek szintén megyan... 
 	– Micsoda? 
 	– A képessége... vagy átka... nevezze úgy, ahogy akarja. 
 	Azt hiszem, ön rendelkezik vele. Vegye csak szemügyre tüzetesen azt a mélyedést azon a sziklán! Ne gondoljon semmire, csak nézzen oda... Ó! – Az asszony észrevette a férfi döbbent tekintetét. – Nos, látott valamit? 
 	– Bizonyára csak képzelődtem. Egy pil anatig azt láttam, hogy tele van vérrel. 
 	Az asszony bólintott. – Tudtam, hogy önnek is megyan ez a különös adottsága. Réges–régen a napimádók itt végeztek az áldozataikkal. Ezt már akkor tudtam, amikor még senki nem mondta meg nekem. Vannak időszakok, amikor még azt is tudom, hogy mit éreztek akkor... csaknem úgy, mintha magam is ott lettem volna... És van valami ebben a mocsaras vidékben, amitől úgy érzem magam, mint aki hazatért... Természetesen én rendelkezem ezzel a bizonyos képességgel. Én Ferguesson vagyok. A családomban gyakori a víziós látás. Az anyám pedig médium volt, mielőtt az apám elvette feleségül. Cristing volt a neve. Nagyon ünnepelt személyiség volt. 
 	– A „képesség" szón azt érti, hogy előre látja az eseményeket, mielőtt megtörténnének? 
 	– Igen, a jövőben is, és a múltban is... teljesen mindegy. 
 	Láttam például, mennyire csodálkozott, hogy feleségül mentem Maurice–hoz. Ó, igen, csodálkozott! Egyszerűen azért lettem a felesége, mert mióta csak megismertem, tudom, hogy valami szörnyűség vár rá... Mindenáron meg akarom óvni őt ettől... Az asszonyok már csak ilyenek. Az adottságom birtokában képes lehetek arra, hogy megakadályozzam a végzetes esemény bekövetkeztét... 
 	ha egyáltalán valaki megakadályozhatja..: Dickie–n nem tudtam segíteni. Dickie nem értette volna meg... Félt tőlem. 
 	Annyira fiatal volt. 
 	– Huszonkét éves. 
 	– Én harminc vagyok, de nem erre gondoltam. Sok olyan ok 
 	lehet, 
 	amely 
 	szétválaszt, 
 	távolság, 
 	termet, 
 	gondolkodásmód... de mind közül a legrosszabb, ha az idő
 	választ el... – Ekkor hosszan tartó, komor hal gatásba burkolózott. 
 	A házból felhangzó gongütés mély hangja rázta fel őket. 
 	Macfarlane az ebéd alatt Maurice Haworth–t figyelte. A férfi kétségtelenül fülig szerelmes volt a feleségébe. Hűséges odaadás csil ogott a szemében. Macfarlane észrevette az asszony gyengéd, enyhén anyáskodó gesztusait is. Ebéd után elbúcsúzott. 
 	– Még legalább egy napot itt töltök a fogadóban. Újból meglátogathatom önt? Holnap például? 
 	– Persze. De én... 
 	– Igen? 
 	Az asszony gyors mozdulatot tett a kezével a szeme előtt. –
 	Nem tudom. Én... én úgy érzem, hogy nem találkozunk többé... Ez minden. Isten vele! 
 	A férfi lassan lebal agott az úton. Úgy érezte, mintha hideg kéz markolta volna meg a szívét. Persze nem azért, amit az asszony mondott, de mégis... 
 	Száguldó motorkerékpár bukkant fel a sarok mögül. A férfi odalapult a sövényhez... még éppen idejében. Szürkébe játszó sápadtság halványította el az arcát. 
 	III. 
 	Istenem, milyen rettenetes ál apotban vannak az idegeim! – motyogta Macfarlane másnap reggel, amikor felébredt. 
 	Higgadtan 
 	számbavette 
 	az 
 	előző 
 	nap
 	eseményeit. A száguldó motorkerékpár csaknem elgázolta, ezután a fogadóhoz vezető utat lerövidítette, s közben váratlanul köd ereszkedett alá, s csaknem eltévesztette az utat a fogadóhoz, pedig tudta, hogy veszedelmes ingovány közvetlen közelében bolyong. Azután az este lezuhant a fogadó kéménye. Éj el pedig csaknem tűz ütött ki, mert a kandal ó előtti kis szőnyegre parázs hul ott. Mindebben nincs semmi különös! Csakhogy az asszony mindezt előre tudta... 
 	Hirtelen ledobta magáról a takaróját. Újra látnia kel azt az asszonyt! Ez a legfontosabb! Ez meg fogja törni az igézetet. Mármint... ha biztonságban eljut odáig. Istenem, milyen bolond volt! 
 	Alig tudott pár falatot lenyelni. Tízkor már úton volt, fél tizenegykor Haworth–ék ajtajában ál t. Csak ekkor és nem előbb 
 	engedélyezett 
 	magának 
 	egy 
 	hosszú, 
 	megkönnyebbült sóhajtást. Megnyomta a csengőt. 
 	Ugyanaz az idősebb nő nyitott ajtót neki, mint előző
 	alkalommal. Ezúttal azonban bánat tükröződött az arcán. 
 	– Mr. Haworth itthon van? 
 	– Ö uram, uram, hát nem hal otta, hogy mi történt? 
 	– Nem. 
 	– Miss Alistair, az én gyönyörű báránykám! A frissítője. 
 	Esténként megivott egy pohárral. Mindig oda volt készítve a szobájába. A szegény kapitány magán kívül van, mert ő
 	vette le a rossz üveget a sötétben... Azonnal elküldtek orvosért, de már későn érkezett... 
 	Macfarlane–nek hirtelen eszébe jutottak az asszony szavai:
 	„Mindig tudtam, hogy valami szörnyűség vár rá... Képes lehetek arra, hogy megakadályozzam... ha egyáltalán valaki megakadályozhatja..." Ó, senki nem tudja megakadályozni a Végzetet. Milyen balszerencsés az a vízió, amely rombol, holott azért idézték fel, hogy megmentsen valakit. 
 	Az öreg szolgáló tovább siránkozott: – Az én gyönyörű
 	báránykám! Milyen kedves és gyengéd volt, mennyire sajnált mindenkit, aki bajba került. Nem bírta elviselni, ha bántottak valakit. 
 	– Rövid habozás után hozzátette: – Uram, nem akar felmenni, hogy megnézze az asszonyomat? 
 	Abból, amit mondott nekem, arra következtetek, hogy már régóta ismerhette önt. Azt mondta, nagyon régóta... 
 	Macfarlane követte az idős asszonyt, felmentek az emeletre a nappali felett levő szobába, ahonnan előző nap az éneklést hal otta. Az ablakokat felül színes üvegberakás díszítette. A rajtuk keresztül beáramló fény vörösre festette a párnán nyugvó fejet... íme a cigányasszony vörös kendővel a fején... Képtelenség, az idegei megint rossz tréfát űznek vele. Mielőtt eltávozott, még egy utolsó pil antást vetett Alistair– Haworth–ra. 
 IV

 	– Hölgylátogatója van, uram. 
 	– Tessék? – Macfarlane szórakozottan vette szemügyre a fogadósnét. – Ó, elnézését kérem,, Mrs. Rowse, kísérteteket láttam. 
 	– Csak nem, uram? Szó, ami szó, éjfél körül furcsa dolgokat lehet látni a lápon. Ott van például a fehér ruhás hölgy, aztán meg az ördög kovácsa, vagy a tengerész és a cigányasszony... 
 	– Mit mondott? Kicsoda? Egy tengerész és egy, cigányasszony? 
 	– Így mondják, uram. Legalábbis úgy tartottal a legenda, amikor még fiatal voltam. Tudja, valamikor régen szerelmesek voltak egymásba. De most már nagyon régen nem sétáltak együtt. 
 	– Nem? Kíváncsi vagyok, talán... most majd újra látjuk őket. 
 	– Uram, miket nem mond! Ami a fiatal hölgyet il eti... 
 	– Milyen fiatal hölgyet? 
 	– Azt, aki eljött meglátogatni önt. A társalgóiban várja. Azt mondta, Miss Lawes a neve. 
 	– Ó! 
 	Rachel! A férfi érezte, hogy a gyámra furcsán összerándul, amint feldereng előtte a jövő képe. 
 	Nemrég bepil antást nyert egy másik világba. Eközben pedig elfeledkezett Rachelről, mert Rachel kizárólag ehhez a világhoz tartozott... Most ismét változott a látószöge, visszairányult arra a világra, amelynek csak három dimenziója van. 
 	Kinyitotta a társalgó ajtaját. Ott ál t előtte a barna szemű, nyílt tekintetű Rachel. Mintha csak álomból ébredt volna fel, az örömteli valóság forrósága árasztotta el. Életben van... 
 	él! Arra gondolt: csak egyetlen életben lehet valaki biztos. 
 	Ebben! 
 	– Rachel! – mondta Macfarlane. Gyengéden felemelte a leány ál át, és megcsókolta az ajkát. 
 	A LÁMPÁS
 	A 19–es számú ház kétségtelenül ódon építmény volt. 
 	
 	Az egész teret átjárta az a fajta méltóságteljes hangulat, amel yel gyakran lehet olyan városokban találkozni, ahol dómot emeltek. A 19. számú épület azonban azt a benyomást keltette, hogy még a vénségesek között is a legyénebb. Igazi, patriarchális ünnepélyesség lengte körül a legszürkébben tornyosult a szürkék között, a leg–
 	nyirkosabb 
 	volt 
 	a 
 	nyirkosak 
 	között, 
 	és 
 	a
 	legbarátságtalanabb volt a barátságtalanok között. A komor, elutasító épület, az elhagyatottságnak azt a messziről hivalkodó pecsétjét, amely mindegyik hosszú idő
 	óta lakatlan házon megjelenik, és amely még a környező
 	lakóházakon is eluralkodik. 
 	Minden más városban hamarosan kiérdemelte volna a
 	„kísértetjárta" jelzőt. Weyminsterben azonban nem tartották tiszteletreméltóknak a kísérteteket. Kivételt csak a vidéki úri otthonok kísértetei képeztek. Így azután a városka lakói soha nem tettek olyan célzást a 19–es számú házzal kapcsolatban^ hogy azt kísértetek látogatják. Mindennek el enére, a kiadó vagy eladó tábla mégis évről évre ott lógott rajta. 
 	Mrs. Lancaster elismeréssel vette szemügyre a házat, amikor a kapujához értek a bőbeszédű ingatlanügynökkel. 
 	Az ügynök szokatlanul jó kedvű lett attól a gondolattól, hogy kiiktathatja nyilvántartásából a 19–es számot. Miközben bedugta a kulcsot a zárba, nem hagyott fel dicsérő
 	megjegyzéseivel. 
 	– Mióta üres ez a ház? – kérdezte Mrs. Lancaster, meglehetősen gorombán vetvén véget a szóáradatnak. 
 	Mr. Raddish (a Raddish és Foplow ingatlanügynökségtől) enyhén zavarba jött. 
 	– Hát... ízé... már egy ideje – jegyezte meg nyájasan. 
 	– Így gondoltam én is – tette hozzá hűvösen Mrs. 
 	Lancaster. 
 	A homályosan megyilágított előcsarnok baljós–latúan dermesztő volt. Nagyobb képzelőerővel rendelkező emberi teremtmény elborzadhatott volna tőle, de Mrs. Lancaster nagyon is gyakorlatias szemléletű volt. Magas termetű
 	asszonyság volt, metszően hideg pil antású kék szemekkel, tömérdek barna haj al, amelybe csupán néhol vegyült ősz hajszál. 
 	Mrs. Lancaster a pincétől a padlásig bejárta a házat, időnként néhány találó kérdést téve fel. A szemle befejeztével visszament az egyik homlokzati szobába, amelynek ablaka a térre nyílt. Elszánt arccal nézett szembe az ügynökkel. 
 	– Mondja csak, mi a baj ezzel a házzal? 
 	Mr. Raddish meglepődött a kérdés hal atán. 
 	– Egy bútorozatlan ház persze mindig szomorú kissé –
 	védekezett erőtlenül. 
 	– Ostobaság – mondta Mrs. Lancaster. – Ekkora házért a bér nevetségesen alacsony, szinte névleges. Kel , hogy legyen valamilyen magyarázat erre. Gondolom, kísértetek látogatják. 
 	Mr. Raddish ideges pil antást vetett rá, de nem szólt semmit. 
 	Mrs. Lancaster alaposan szemügyre vette a férfit. Néhány pil anat múlva szólalt csak meg újra. 
 	– Persze ostobaság az ilyesmi, nem hiszek m kísértetekben és az ehhez hasonló dolgokban. Engem ez egyáltalán nem rettent vissza attól, hogy ezt a házat megyegyem. Az alkalmazottak azonban sajnos gyakran nagyon hiszékenyek, és könnyen megijednek. Igazán rendes dolog volna öntől, ha megmondaná, hogy milyen kísértet van állítólag ebben a házban. 
 	– Én... izé... igazán nem tudom – dadogta az ügynök. 
 	– Biztos vagyok benne, hogy tudja. Nem bérelhetem ki a házat anélkül, hogy ezt ne tudnám. Miről van szó? 
 	Gyilkosságról? – kérdezte a hölgy csendesen. 
 	– Ó, dehogy! – kiáltott fel az ügynök rémülten. – Csak... 
 	csak egy gyermekről van szó. 
 	– Egy gyermekről? 
 	– Igen. Nem ismerem pontosan a történetet – folytatta vonakodva a férfi. – Persze több változatban is mesélik, de én úgy tudom, hogy körülbelül harminc éve egy Wil iams nevű férfi bérelte a 19–es számú házat. A környékbeliek semmit sem tudtak róla, nem voltak alkalmazottai, sem barátai, nappal csak nagy ritkán hagyta el a házat. Volt azonban egy gyermeke, mégpedig egy kisfiú. A férfi már két hónapja lakott ebben a városban, amikor egy nap elutazott Londonba. Alig tette be a lábát a fővárosba, máris lefogták. A rendőrség valamilyen vád alapján körözte, nem tudom pontosan, hogy miért. Súlyos bűn terhelhette a lelkét, mert 
 	még 
 	mielőtt 
 	elfogták 
 	volna, 
 	fegyverével
 	öngyilkosságot követett el. Ezalatt a gyermek egyedül élt itt a házban. Rövid időre volt csak ennivalója, és nap nap után várta, hogy az apja visszatérjen. Szerencsétlenségére azt az utasítást kapta, hogy semmilyen körülmények között nem hagyhatja el a házat, és nem ál hat szóba senkivel. 
 	Gyenge, betegeskedő kis teremtés volt, akinek álmában sem jutott volna észébe, hogy ne engedelmeskedjék az atyai szigornak. A szomszédok, akik nem tudták, hogy az apja elment, éjszakánként gyakran hal ották, amint szívet tépőn zokog az elhagyatott ház szörnyű magányában. 
 	Mr. Raddish itt egy kis szüneteit tartott. 
 	– És hát... izé... a gyermek éhen halt.– fejezte be az ügynök a történetet olyan hangsúl yal, mintha–csak bejelentette volna, hogy eleredt az eső. 
 	– És ál ítólag ennek a gyermeknek a szel eme kísért ebben a házban? – kérdezte Mrs. Lancaster. 
 	– Valójában szó sincs erről – nyugtatta meg sietve Mr. 
 	Raddish az asszonyt. – Senki sem látott semmit, hangsúlyozom, senki soha nem látott semmit. Persze kétségkívül nevetséges mendemonda, de tudja, némelyek azt ál ítják, hogy olykor még most is hal ani a gyereksírást. 
 	Mrs. Lancaster elindult a bejárati ajtó felé. 
 	– Nagyon tetszik nekem ez a ház. Ami pedig az árát il eti, nos, az igazán kedvezményes. Megfontolom a dolgot, Mr. 
 	Raddish, és hamarosan értesíteni fogom önt a döntésemről. 
 	– Papa, ugye igazán nagyon derűs a mi kis új fészkünk? 
 	Mrs. Lancaster elismeréssel szemlélte meg új otthonát. Az élénk színű szőnyegek, a gondosan politúrozott bútorok és a sok csecsebecse alaposan átformálták a 19–es számú ház komor belsejét. 
 	Sovány, görnyedt hátú, finom vonású, merengő arcú öregemberhez intézte szavait. Mr. Winburn nem hasonlított a leányához, alig lehetett volna két ember között nagyobb különbséget elképzelni, mint amilyen az asszony eltökélt gyakorlatiassága és a férfi álmodozó szórakozottsága között megmutatkozott. 
 	– Igen, senki nem tételezné fel, hogy ebben a házban kísértet járkál. 
 	– Papa, ne beszélj csacsiságot! Különösen az első itt töltött napunkon. 
 	Mr. Winburn elmosolyodott. 
 	– Jól van, kedvesem, ál apodjunk meg abban, hogy nincsenek kísértetek. 
 	– És nagyon kérlek – folytatta Mrs. Lancaster –, egyetlen szót se szólj erről Geoff előtti Amúgy is túlzottan élénk a fantáziája. 
 	Geoff Mrs. Lancaster kisfia volt. A kis család Mr. 
 	Winburnból, megözvegyült leányából és Geoffrey–ból ál t. 
 	Eső kezdte verdesni az ablakokat – kipp–kopp, kipp–
 	kopp. 
 	– Hal gasd csak! Mintha apró léptek kopogását hal anám –
 	mondta Mr. Winburn. 
 	– Inkább olyan, mint az esőcseppek koppanása –
 	válaszolta mosolyogva Mrs. Lancaster. 
 	– De ez, ez már igazán léptek zaja – kiáltott fel az asszony apja, miközben előrehajolva hal gatózott. 
 	Mrs. Lancaster hangosan felnevetett. 
 	Mr. Winburn is kénytelen volt nevetni. A hal ban teáztak, és a férfi háttal ült a lépcsőháznak. Most megfordította a székét, hogy szemben legyen vele. 
 	A kis Geoffrey lassan baktatott lefelé az emeletről. A fényezett tölgyfa lépcsőkön nem volt szőnyeg. A fiú odament az anyjához, és megál t mel ette. Mr. Winburn összerezzent. Amikor a gyermek átment a halion, lépéseket hal ott a lépcsőházból, mintha csak valaki követte volna Geoffreyt. Ezek különös, botorkáló léptek voltak. Azután a férfi hitetlenkedve vál at vont. Arra gondolt, bizonyára az eső az oka mindennek. 
 	– Megkóstolom a piskótát – jelentette ki Geoff ünnepélyesen. 
 	Az anyja sietett eleget tenni a célzásnak. – Nos, fiacskám, hogy tetszik az új otthonod? – kérdezte az asszony. 
 	– Nagyon! – válaszolt Geoff tele száj al. – Nagyon, és nagyon, és nagyon! – A mélységes elégedettséget kifejező
 	ál ítás után hal gatásba merült. Kizárólag azzal törődött, hogy a lehető legrövidebb időn belül eltüntesse a piskótát a tálról. 
 	Miután lenyelte az utolsó falatot is, beszélni kezdett. 
 	– Mami! Jane azt mondja, hogy itt padlásszoba is van. 
 	Ugye,_ felmehetek és kikutathatom egyszer? Remélem, hogy titkos ajtót is találok. Jane azt mondja, nincsen, de szerintem kel , hogy legyen. Különben is, biztos rengeteg csövet találok ott, vízcsöveket, és majd jót játszom velük. 
 	Ugye, megnézhetem a kazánt is? – Az utolsó szót nyilvánvaló elragadtatással ejtette ki. Az őszinte gyermeki lelkesedés láttán a nagyapja elszégyel te magát. Az imént említettek mindössze tömérdek számlát idéztek fel benne, és olyan forró vizet, amely sohasem volt forró. 
 	
 	– Drágám, holnap majd körülnézünk a padlásszobában. Mi lenne, ha idehoznád a kockáidat, és építenél egy szép házat? – kérdezte Mrs. Lancaster. 
 	– Nem akarok ázat építeni. 
 	– Talán házat. 
 	– Házat sem. 
 	– Akkor építs kazánt – mondta a nagyapja. Geoffrey arca felderült az ötlet hal atán. 
 	– Csövekkel? 
 	– Igen, sok–sok csővel. 
 	Geoffrey boldogan elrohant az építőkockáiért. 
 	Az eső még mindig zuhogott, Mr. Winburn elgondolkodott. 
 	Igen, biztosan az esőcseppek koppanását hal otta, bár teljesen úgy hangzottak, mint a léptek. 
 	Ezen az éjszakán az öregember különös álmot látott. 
 	Almában hatalmas városban járt. Nem voltak benne felnőttek, csak gyerekek, rengeteg gyerek. Valamennyien odaszaladtak hozzá, az idegenhez, és ezt kiabálták:
 	„Elhoztad őt?" Úgy látszott, tudta, hogy kire gondolnak, és komoran nemet intett a fejével. Ékkor a gyerekek elfordultak tőle, és keservesen sírni kezdtek. 
 	Egyszer csak a város is, a gyerekek is eltűntek. Hirtelen, felébredt, de a gyereksírás még a fülében visszhangzott. 
 	Bár már teljesen éber volt, minden kétséget kizáróan hal otta. Arra gondolt, hogy mivel Geoffrey szobája éppen az övé alatt volt, talán őt hal ja, csakhogy ez a gyászos gyerekzokogás fölülről hal atszott. Felült, meggyújtott egy gyufaszálat, mire a zokogás azonnal abbamaradt. 
 	Mr. Winburn nem mondta el az álmát a leányának, és annak különös folytatásáról sem ejtett szót. Meg volt győződve arról, hogy nem képzelődött, sőt, a nap folyamán újra hal otta a hangot. A szél süvített a kéményben, de az másfajta hang volt – félreérthetetlen, szánalmas, szívettépő
 	zokogás. 
 	Árra is rájött, hogy nem ő az egyetlen fültanú. Meghal otta, amint a szakácsné azt mondta a szobalánynak, nem hiszi, hogy a nevelőnő kedvesen bánik Geoffrey ifiúrral, mert hal otta, hogy a kisfiú csaknem kisírta a lelkét reggel. 
 	Geoffrey jókedvűen fogyasztotta el a reggelijét és az ebédjét, és majd kicsattant az egészségtől. Mr. Winburn tudta, hogy nem őt hal otta sírni, hanem azt a másik gyermeket, aki húzta az egyik lábát, és aki már többször ráijesztett. 
 	
 	Egyedül Mrs. Lancaster nem hal ott soha semmit. Talán a fülei nem voltak ráhangolva egy másik világ hangjainak felfogására. 
 	Az egyik napon azonban ő maga is megijedt. 
 	– Mami, úgy szeretném, ha megengednéd, hogy játsszak azzal a kisfiúval – kérlelte panaszosan Geoff. 
 	– Drágám, melyik kisfiúval? 
 	– Nem tudom a nevét. A padlásszobában ült a földön és sírt, és amikor pedig meglátott, elszaladt. Azt hiszem, nagyon félénk, egyáltalán nem úgy viselkedik, mint a nagyfiúk. (Ezt némi elégtétel el jegyezte meg.) Azután amikor a szobámban játszottam, láttam, amint ott ál az ajtóban és figyeli, hogy mit építek. Látszott rajta, hogy nagyon magányos, és szeretne játszani velem. Mondtam neki, hogy gyere, építs egy házat, de nem szólt semmit. 
 	Csak nézett, mintha... mintha egy nagy halom csokoládét látott volna, de a mamája megtiltotta volna neki, hogy hozzányúljon. – Geoff nagyot sóhajtott, nyilván személyes, keserű emlékek jutottak az eszébe. – De amikor megkérdeztem Jane–t, hogy ki volt ez, és mondtam neki, hogy játszani akarok vele, azt válaszolta, nincs másik kisfiú a házban, és ne mondjak neki csintalanságokat. Mama, egyáltalán nem szeretem Jane–t! 
 	Mrs. Lancaster felál t. 
 	– Jane–nek igaza volt. Nem volt ott semmiféle kisfiú. 
 	– De én láttam! Mami, hadd játsszak vele! Olyan magányosnak és boldogtalannak látszott. 
 	Annyira akarok rajta segíteni, hogy jobban érezze magát! 
 	Mrs. Lancaster éppen mondani készült valamit, de az apja a fejét csóválta, és gyengéden így szólt a fiúcskához:
 	– Geoff, az a szegény kisfiú valóban nagyon magányos, és talán tudsz valamit tenni, hogy meg– vigasztald. Neked magadnak kel azonban kitalálnod, hogy mit, mint egy rejtvényben. Érted? 
 	– Azért, mert lassan már nagy leszek, azért kel nekem egyedül csinálni? 
 	– Igen, mert hamarosan nagy leszel. 
 	Amint a fiú kiment a szobából, Mrs. Lancaster türelmetlenül az apja felé fordult. 
 	– Papa, ez képtelenség! Arra biztatod a fiút, hogy higgye el a cselédek ostoba locsogását. 
 	– Egyikőjük sem mondott semmit a gyereknek – mondta csendesen az öregember. – Azt látta, amit én hallok, amit talán én is láthatnék, ha annyi idős lennék, mint ő. 
 	– De hát ez teljesen ki van zárva! Én miért nem látom vagy hal om ezeket a különös dolgokat? 
 	Mr. Winburn elmosolyodott. Furcsa, fáradt mosoly játszott az arcán. Az öreg nem szólt semmit. 
 	– Miért? – ismételte meg a kérdést a leánya. – És miért mondtad neki, hogy segíthet ennek a... ennek az izének? 
 	Ez egyszerűen képtelenség! 
 	Az öregember elgondolkodó pil antást vetett rá. Azt válaszolta:
 	– Miért ne tudna segíteni neki? Emlékszel még ezekre a szavakra? 
 	„Ugyan milyen Lámpást birtokol a Végzet, hogy vezérelje Sötétségben botorkáló kisgyermekeit”? 
 	– Az ítélkezés nélküli megértést – válaszolta az Ég. 
 	– Ez a megértés Geoffrey–nak is, sőt minden gyermeknek a birtokában van. Csak amikor idősebbek leszünk, akkor veszítjük el, sőt igyekszünk megszabadulni tőle. Amikor már elég öregek vagyunk, néha visszatér hozzánk valamilyen halvány visszfénye, de a Lámpás a gyermekkorban ragyog a legfényesebben. Ezért gondolom azt, hogy Geoffrey képes segíteni. 
 	– Nem értem – mormogta sután Mrs. Lancaster. 
 	– Én sem. Az... az a gyermek bajban van, és azt akarja... 
 	hogy megszabadítsák. De hogyan? 
 	– Nem tudom, de... még rágondolni is rossz, hogy egy gyermek kisírja a lelkét... 
 	Egy hónap múlva Geoffrey súlyosan megbetegedett. A keleti szél zord és kegyetlen, ő pedig nem volt erős testalkatú. A doktor komoran csóválta a fejét, és azt mondta, a gyermek ál apota súlyos. Mr. Winburnnek többet is mondott, tudomása hozta, hogy az eset csaknem teljesen reménytelen. 
 	– A gyermek soha nem érte volna meg, hogy felnőjön. 
 	Hosszú ideje súlyos tüdőbaja van. 
 	Mrs. Lancaster Geoff ápolása közben vette észre azt a... 
 	másik 
 	gyermeket. 
 	Eleinte 
 	szipogása
 	megkülönböztethetetlenül vegyült a szél hangjaiba, de fokról fokra határozottabb és félre–érthetetlenebb lett. 
 	Végül már halálos csendben is hal otta egy gyermek fojtott, reménytelen, szívszaggató zokogását. 
 	Geoff 
 	ál apota 
 	ál andóan 
 	rosszabbodott, 
 	lázas
 	önkívületében újra és újra ,,a kisfiúról" beszélt. „Annyira akarok segíteni neki, hogy el tudjon menni, annyira akarok", kiabálta. 
 	Az önkívületi ál apotot teljes levertség követte. Geoffrey csendesen feküdt, alig lélegzett, azután eszméletlenségbe sül yedt. Nem lehetett tenni egyebet, csak várni–várni, és figyelni. Ekkor nagyon csendes éjszaka köszöntött be, az ég tisztái és nyugodt volt, szel ő sem rezdült. 
 	A gyermek hirtelen megborzongott, felnyitotta a szemét. 
 	Nem az anyját, hanem a nyitott ajtót nézte. Beszélni próbált, és az asszony lehajolt hozzá, hogy meghal ja az el ehelt szavakat. 
 	– Rendben van, jövök! – suttogta a fiúcska, és hátrahanyatlott. 
 	Az anya ijedtében odarohant az apjához. Valahol a közelükben egy másik gyermek önfeledten kacagott. 
 	Örömteli, elégedett, diadalmas és ezüstös kacagás visszhangzott a szobában. 
 	– Félek, félek! – nyöszörögte az asszony. 
 	Az apja védelmezőén átkarolta. Mindketten összerezzentek egy váratlan szélrohamtól, de ez hamar tovatűnt és a légkör újra olyan nyugodt volt mint korábban. 
 	A kacagás abbamaradt. Először csak nagyon halk, alig hal ható zaj hal atszott, majd egyre erősödött. Most már mindketten jól hal ották. Lépéseket, könnyed, gyorsan távolodó lépteket hal ottak. 
 	Kipp–kopp, kipp–kopp, azok a jól ismert hangok, amint suta kis lábacskák szaporázzák lépteiket. Most... egészen biztos... most hirtelen más lépések hangja keveredet velük, gyorsabb és könnyedebb járású gyermeké. 
 	Egyszerre értek az ajtóhoz. Az apró lábak fürgén szaladtak lefelé. S immár az ajtón túl, odakünn kipp–kopp, kipp–
 	kopp, a láthatatlan kisgyermekek lábacskái együtt koppantak. 
 	Mrs. Lancaster rémülten nézett körül. 
 	– Most már ketten vannak... ketten! Félelemtől elszürkült arccal a sarokban ál ó kiságy felé fordult, de az apja gyengéden átkarolta, és a távolba mutatott. 
 	– Ott – suttogta. 
 	Kipp–kopp, kipp–kopp... egyre halkabban és halkabban hal atszott. Azután csend lett. 
 	A RÁDIÓ
 	
 	– Mindenekelőtt kerülje az aggodalmakat és az izgalmakat – mondta dr. Meynel az orvosok szokásos megnyugtató modorában. 
 	Miként az gyakran előfordul azoknál, akikhez az ilyen csil apító, ugyanakkor semmitmondó szavakat intézik, Mrs. 
 	Harter 
 	is 
 	inkább 
 	kétségbeesettnek, 
 	mint
 	megkönnyebbültnek látszott. 
 	– Fennál ugyan némi szívgyengeség az ön esetében, de ez nem ad okot különösebb aggodalomra. Erről biztosíthatom. 
 	Mindazonáltal jobb lenne, ha felvonót szereltetne fel. Nos, mit szól ehhez a javaslatomhoz? – kérdezte derűsen a doktor. 
 	Úgy tűnt, hogy Mrs. Harter erősen aggódik. 
 	Dr. Meynel azonban szemlátomást nagyon meg volt elégedve magával. Azért kedvelte jobban a gazdag betegeket, mint a szegényeket, mert az előbbiek esetében szabadon 
 	engedhette 
 	szárnyalni 
 	képzelőerejét 
 	a
 	gyógymódok előírása alkalmával. 
 	– Igen, egy felvonót – mondta dr. Meynel , és igyekezett valami még pompásabbat kieszelni, de ezúttal nem sikerült néki. – Így elkerülhetjük a felesleges megerőltetést. 
 	Naponta mérsékelt séta kel emes időjárás esetén, de feltétlenül kerülje az emelkedőket. No és mindenekelőtt kapcsolódjék ki, és ne rágódjék az egészségi ál apotán –
 	fűzte hozzá kedélyesen. 
 	A doktor csak kevéssé beszélt nyíltabban az öreg hölgy unokaöccsével, Charles Ridgeway - jel. Hozzá a következő
 	szavakat intézte:
 	– Ne értsen félre. A nagynénje még évekig élhet, és valószínűleg ez így is lesz. Ugyanakkor elviheti egy komolyabb ijedtség vagy túlerőltetés. 
 	– Csettintett az uj aival. – Teljes nyugalomban kel élnie, semmi izgalom, kifáradás. És persze nem szabad megengedni, hogy tépelődjék... Vidámnak kel lennie, és el kel terelni baljós gondolatait. 
 	– Elterelni a gondolatait – ismételte töprengve a hal ottakat Charles Ridgeway. 
 	Charles körültekintő fiatalember volt. Továbbá olyasvalaki, aki úgy vélte, hacsak lehet, követnie kel az ösztöneit. 
 	Még aznap este azt javasolta a nagynénjének, hogy szereljenek fel egy rádiókészüléket. 
 	Mrs. Hartert már a felvonó gondolata is komolyan felizgatta, így azután nem volt ehhez sem kedve. Pedig Charles gördülékenyen és meggyőzően érvelt. 
 	Nem hiszem, hogy kedvelem ezeket az újsütetű dolgokat. 
 	Tudod, a hul ámok, azok az elektromos hul ámok. Árthatnak nekem – mondta jámboran Mrs. Harter. 
 	Charles fensőbbséges, ugyanakkor kedves modorban mutatott rá ennek a hiedelemnek a gyermetegségére. 
 	Mrs. Harternek csak a leghalványabb fogalmai voltak e témát il etően, de makacsul ragaszkodott a véleményéhez, és nem lehetett eltántorítani tőle. 
 	– Ez az elektromosság! – motyogta félénken. – Charles, mondhatsz, amit akarsz, de vannak olyanok, akikre hat az elektromosság. Nekem például mindig rettenetesen megfájdul a fejem vihar előtt, ezt tudom. 
 	Diadalmasan bólogatott, de Charles türelmes és ál hatatos fiatalember volt. 
 	– Drága Mary néni, engedd meg, hogy tisztázzam ezt a dolgot. A fiatalember e témában valóban il etékes volt. 
 	Egész kis előadást tartott róla. Belemelegedve a feladatba, lelkesen beszélt fényesen és sötéten izzó rádiócsövekről, nagy 
 	és 
 	kis 
 	hangfrekvenciáról, 
 	erősítésről 
 	és
 	kondenzátorokról. 
 	Mrs. Harter valósággal fuldoklóit a szavak tengerében, végül megadta magát. 
 	– Charles, természetesen, ha valóban úgy gondolod... –
 	mormolta. 
 	– Drága Mary néni, pontosan erre van szükséged, ez majd távol tartja tőled a baljóslatú gondolatokat – mondta lelkesen Charles. 
 	Nem sokkal ezután felszerelték a dr. Meynel által előírt felvonót. Ez csaknem Mrs. Harter halálát okozta, mert sok idős hölgyhöz hasonlóan, megrögzötten el enezte idegen férfiak jelenlétét a házában. Egytől egyig azzal gyanúsította őket, hogy az ezüstjeit vették célba. 
 	A felvonó után a rádió is megérkezett a házba. Mrs. Hartert felkérték, hogy szemlélje meg a számára visszataszító tárgyat, egy óriási, gombokkal teleaggatott, komor kinézetű
 	ládát. 
 	Nagy szükség volt Charles lelkesedésére, hogy az idős hölgy megbékéljen vele. 
 	Charles elemében volt, csavargatta a gombokat, s közben ékesszólóan beszélt róluk. 
 	Mrs. 
 	Harter 
 	türelmesen 
 	üldögélt 
 	magas 
 	támlájú
 	karosszékében és udvariasan hal gatott. Magában azonban mélységesen meg volt győződve arról, hogy ezek az 
 	újsütetű 
 	szerkentyűk 
 	csupán 
 	hamisítatlan
 	kel emetlenséget jelentenek. 
 	– Mary néni, hal gasd csak, ez most Berlin, hát nem nagyszerű? Jól hal od a fickót? 
 	– Fülsiketítő kattogáson és sípoláson kívül semmit nem hal ók – mondta Mrs. Harter. 
 	Charles tovább csavargatta a gombokat, – Brüsszel! –
 	jelentette be átszel emülten. 
 	– Valóban? – kérdezte Mrs. Harter az érdeklődés legcsekélyebb jele nélkül. 
 	Charles ismét elfordította a gombokat, mire földöntúli vonítás visszhangzott a szobában. 
 	– Úgy látszik, most a kutyamenhelyen vagyunk – mondta Mrs. Harter, aki szel emes idős hölgy volt. 
 	– Ha, ha, ha. Te mindig viccelsz, Mary néni? Ez igazán jó volt! 
 	Mrs. Harter nem ál hatta meg, hogy rá ne mosolyogjon. 
 	Nagyon szerette Charlest. Néhány éven át unokahúga, Miriam Harter lakott nála. Az volt a szándéka, hogy a leányt fogja megtenni örökösévé, de nem kedvelte meg Miriamot, aki jóformán mindig türelmetlen volt vele, és szemlátomást unatkozott nagynénje társaságában. Ál andóan eljárt otthonról, „kószált", ahogy Mrs. Harter mondta. Ráadásul olyan fiatalemberbe gabalyodott bele, aki egyáltalán nem volt rokonszenves a nagynénjének. Miriam végül visszatért a szülői házba, és csak rövid értesítést, hagyott hátra, mintha Mrs. Harter megtekintésre átvett áru lett volna. 
 	Hamarosan férjhez ment az említett fiatalemberhez, és Mrs. 
 	Harter karácsonyra rendszerint küldött neki egy doboz zsebkendőt vagy egy kis asztalterítőt. 
 	Miután kiábrándult az unokahúgából, Mrs. Harter unokaöccseire fordította figyelmét. Charles kezdettől fogva nagyszerűen bevált. Mindig kedves és tiszteletteljes volt a nagynénjével, és láthatóan feszült figyelemmel kísérte a hölgy ifjúkori visszaemlékezéseit. Ebben éppen el entéte volt Miriamnak, aki nyilván unatkozott ilyenkor, és ezt ki is mutatta. Naponta számtalanszor mondta a nagynénjének, hogy milyen csodálatos idős hölgynek tartja. 
 	Mrs. 
 	Harter 
 	rendkívüli 
 	módon 
 	elégedett 
 	volt 
 	új
 	szerzeményével, és hamarosan írt is az ügyvédjének. 
 	Utasította, hogy készítsen új végrendeletet. Ezt rendben megküldték neki, ő pedig jóváhagyta és aláírta. 
 	
 	Charles hamarosan újabb babérokat szerzett a rádió tekintetében is. 
 	Mrs. Harter, aki kezdetben olyan el enségesei viseltetett a készülékkel szemben, hamarosan megbarátkozott vele. A karosszékében kényelmesen üldögélve hol szimfonikus hangversenyt hal gatott, hol egy felolvasást Lukrécia Borgiáról vagy a tavak életéről. Ilyenkor boldog volt és megbékélt a világgal. Nem így Charles! A harmóniát oda nem il ő sivítások zavarták meg, mialatt a férfi szenvedélyesen próbálgatta behozni a külföldi ál omásokat. 
 	Amikor azonban Charles házon kívül vacsorázott a barátaival, Mrs. Harter valóban nagyon élvezte a rádiót. 
 	Elfordított két kapcsolót, és csak üldögélt magas hátú karosszékében, és élvezte az esti műsort. 
 	A készülék üzembe helyezése után körülbelül három hónappal történt az első kísérteties esemény. Charles aznap bridzselni ment. 
 	Este hangverseny volt műsoron. Az ismert szoprán éppen az „Annie Laurie"–t énekelte, és a dal közepén furcsa dolog történt. Hirtelen szünet ál t be az adásban, a zene egy percre elhal gatott, búgó, kattogó hang hal atszott, azután ez is elhalt. Halotti csend támadt, amit nagyon halk, zúgó hang követett. 
 	Nem tudta miért, de Mrs. Harternek az volt a benyomása, hogy a készülék valamilyen nagyon távoli ál omásra hangolódott, majd világosan és érthetően egy férfihang kezdett beszélni, enyhe ír kiejtéssel. 
 	– Mary... hal asz engem, Mary? Patrick beszél hozzád... 
 	Hamarosan eljövök érted, Mary. Készülj fel rá! 
 	Ezután szinte azonnal megint az „Annié Laurie" dal ama töltötte be a szobát. Mrs. Harter mereven ült a karosszékében, mindkét kezével a karfákat szorongatta. 
 	Álmodott volna? Patrick! Patrick hangja! Patrick hangja ebben a szobában, és hozzá szólt. Nem, ez csak álom vagy talán érzékcsalódás lehetett, Bizonyára elszunnyadt egy–két percre. Milyen furcsát álmodott..., hogy a férje hangja szólt hozzá az éteren át. Meg is ijesztette egy kicsit. 
 	Mit is mondott? „Hamarosan eljövök érted, Mary. Készülj fel rá!" 
 	Előérzet lett volna? Inkább szívgyengeség. A szíve. 
 	Végtére is eléggé élemedett korú. 
 	– Ez bizony figyelmeztetés – mondta ki Mrs. Harter, miközben, lassan és fájdalmasan felkelt a karosszékéből. 
 	
 	Jel emző módon még hozzáfűzte:
 	– Kariba veszett az a sok pénz a felvonó felszerelésére. 
 	Tapasztalatáról nem szólt senkinek, de a következő
 	napokban sokat töprengett és enyhén szórakozott volt. 
 	Így került sor a második alkalomra. Megint egyedül volt a szobában. A rádióban zenekari művek voltak műsoron, amikor a készülék ugyanolyan váratlanul hal gatott el, mint előzőleg. A hirtelen beál t csendben szinte érezni lehetett a messzeséget, és végül megszólalt Patrick hangja. Nem olyan volt, mint életében, hanem távoli, furcsa, földöntúli hangzású: – „Patrick szól hozzád, Mary. Nagyon hamar eljövök érted..." 
 	Ezután kattanás, majd bugás következett, és ismét a zenekart lehetett hal ani. Mrs. Harter rápil antott az órára. 
 	Nem, most nem aludt. Nagyon is ébren volt. Tisztán hal otta Patrick hangját. Biztos volt benne, hogy ez nem volt hal ucináció. Kétségbeesetten próbált visszagondolni arra, amit Charles magyarázott neki az éter hul ámairól. 
 	Lehetséges, hogy Patrick valóban beszélt hozzá? A hangja átlebegett volna hozzá az éteren keresztül? Vannak hiányzó hul ámhosszok, vagy valami ilyesmik. Emlékezett rá, hogy Charles azt mondta, rések vannak a skálában. Talán a hiányzó hul ámok szolgálnak magyarázatul az úgynevezett pszichológiai jelenségekre? Nem, semmi lehetetlenség nem volt ebben az elképzelésben. 
 	Patrick szólt hozzá. Igénybe vette a modern tudomány adta eszközöket, hogy előkészíthesse őt arra, ami hamarosan bekövetkezik. 
 	Mrs. Harter csengetett a szobalánynak, Elizabeth-nek. 
 	Elizabeth hatvan körüli, magas, keszegsovány nő volt. 
 	Zordon külseje úrnője iránt érzett tengernyi ragaszkodást és gyengédséget takart. 
 	Amikor megjelent, Mrs. Harter a következőket mondta hű
 	alkalmazottjának:
 	– Elizabeth, emlékszel, mit mondtam neked? Az íróasztalom bal felső fiókja le van zárva. A fehér címkés, hosszú kulcs nyitja. Minden, elő van készítve. 
 	– Madame, előkészítve? Mire? 
 	– A temetésemre – horkant fel Mrs. Harter. 
 	– Nagyon jól tudod, hogy mire gondolok, Elizabeth. 
 	Segítettél nekem, amikor odatettem azokat a dolgokat. 
 	Elizabeth arca furcsán rángatózni kezdett. 
 	– Madame, kérem, ne rágódjék ilyen dolgokon! Azt hittem, már sokkal jobban van. 
 	– Valamikor mindnyájunknak el kel menni – jegyezte meg a gyakorlatias Mrs. Harter. – Elizabeth, elmúltam hetvenéves. Ugyan, ugyan! Ne csinálj bolondot magadból! 
 	Ha sírnod kel , sírj valahol máshol! 
 	Elizabeth szipogva kiment a szobából. Mrs. Harter jókora adag ragaszkodással nézett utána. Hangosan kimondta a gondolatait:
 	– Csacska, vén bolond, de hűséges, nagyon hűséges. 
 	Lássuk csak, száz fontot hagytam rá vagy csak ötvenet? 
 	Százat kel kapnia. Olyan hosszú ideje van már velem. 
 	A kérdés komolyan foglalkoztatta az idős hölgyet. Másnap levelet írt az ügyvédjének, amelyben kérte, küldje el neki a végrendeletet, hogy átnézhesse. Ez azon a napon volt, amikor az ebédnél Charles nagyon megdöbbentette különös kérdésével:
 	– Mary néni, mel esleg ki az a fura, öreg muki a vendégszobában? Úgy értem, a képen a kandal ópárkány fölött? Az az öreg szivar bajusszal és oldalszakál al? 
 	Mrs. Harter elkomorult arccal nézett rá:
 	– Patrick nagybátyádról beszélsz, fiatalember! 
 	– Mary néni, borzasztóan sajnálom. Nem akartam udvariatlan lenni. 
 	Mrs. Harter méltóságteljesen biccentett a fejével, jelezvén, hogy elfogadja a bocsánatkérést. 
 	Charles meglehetősen bizonytalan hangon folytatta:
 	– Csak kíváncsi voltam. Tudod... 
 	Hirtelen elhal gatott, és Mrs. Harter éles hangon rászólt:
 	– Nos? Mit akartál mondani? 
 	– Semmit – mondta kapkodva Charles. – Úgy értem, semmi olyat, aminek értelme lenne. 
 	Az idős hölgy ezúttal nem szólt semmit, de később visszatért a témára. 
 	– Charles, szeretném, ha megmondanád, miért érdeklődtél a nagybátyád arcképe után? 
 	Charles kissé zavarba jött. 
 	– Mary néni, mondtam már. Semmiség az egész, csupán ostoba módon képzelődtem. 
 	– Charles, tudni akarom, miről van szó! – mondta Mrs. 
 	Harter parancsoló hangon. 
 	– Nos, drága néném, ha ragaszkodsz hozzá... Amikor tegnap este hazakocsiztam, úgy tűnt nekem, hogy egy férfit látok... Úgy értem, azt a férfit, a képen szereplőt... amint kinéz a legszélső ablakon. Feltételezem, hogy valamilyen fénytörés volt. Azon töprengtem, ugyan ki lehetett, az arca amolyan... korai viktoriánus volt, tudod, mire gondolok. 
 	Elizabeth azt mondta, nem fordult meg sem látogató, sem idegen 
 	a 
 	házban. 
 	Még 
 	aznap 
 	este 
 	véletlenül
 	bekukkantottam a vendégszobába, és észrevettem a képet a kandal ópárkány fölött. Mintha csak az a férfi kelt volna életre! Úgy hiszem, valójában elég egyszerű a magyarázat. 
 	A tudatalatti, meg ilyesmi. Már akkor látnom kel ett a képet, mielőtt tudatosodott volna bennem, hogy láttam, utána pedig odaképzeltem az arcot az ablakba. 
 	– A legszélső ablakba? – kérdezte metsző hangon Mrs. 
 	Harter. 
 	– Igen. Miért? 
 	– Semmi, semmi... – mondta Mrs. Harter. 
 	Nagyon meghökkent azonban. Abban a szobában szokott ugyanis a férje öltözködni sok–sok évvel ezelőtt. 
 	Aznap Charles megint házon kívül töltötte az estét. Mrs. 
 	Harter türelmetlenül üldögélt a rádió előtt. Ha harmadszor is meghal aná a titokzatos hangot, véglegesen, minden kétséget kizáróan bebizonyosodnék, hogy valóban a másvilággal ál összeköttetésben. 
 	Ámbár a szíve gyorsabban kezdett verni, nem lepődött meg, amikor bekövetkezett a már ismerős megszakítás, és a halálos csend szokásos időtartama után ismét megszólalt a gyenge, távoli, ír kiejtésű hang. 
 	– Mary... remélem, most már felkészültél... pénteken eljövök érted... pénteken fél tízkor... Ne félj, nem fog fájni... 
 	Készülj...! 
 	Ekkor, szinte elvágva az utolsó szót, hangosan és rikácsolva felharsant a zenekari muzsika. 
 	Mrs. Harter néhány percig nagyon csendesen üldögélt. Az arca halálsápadt volt, összepréselt ajka elkékült. 
 	Ekkor felkelt és odaült az íróasztalához. Enyhén reszkető
 	kézzel írta le a következő sorokat:
 	„Ma este negyed tízkor határozottan hallottam 
 	elhunyt 
 	férjem 
 	hangját. 
 	Megmondta, hogy pénteken este fél
 	tízkor eljön értem. Ha meghalnék azon a napon, abban az órában, azt szeretném, 
 	
 	hogy e tények ismertté váljanak. Így vitathatatlanul bebizonyítanák azt, hogy lehetséges 
 	a 
 	kap– 
 	csolattartás 
 	a
 	szellemvilággál." Mary Harter
 	Mrs. Harter átolvasta az írását, majd a papír–lapot beletette egy borítékba, amelyet gondosan megcímzett. 
 	Csengetett Elizabeth-ért, aki azonnal megjelent. Mrs. 
 	Harter felál t az íróasztala mel ől, és átadta frissen megírt feljegyzését a szobalánynak. 
 	– Elizabeth, arra kérlek, ha pénteken este meghalnék, add át ezt a levelet dr. Meynel nek – mondta neki. – Nem, ne vitatkozz velem! – jegyezte meg, amikor látta, hogy Elizabeth tiltakozni akar. – Gyakran mondtad, hogy hiszel az előérzetekben. Most nekem van előérzetem. És még valamit. Ötven fontot hagytam rád a végrendeletemben. Azt szeretném, ha százat kapnál. Ha nem tudok elmenni a bankba, mielőtt meghalnék, Mr. Charles majd átadja neked. 
 	Mint korábban is, Mrs. Harter félbeszakította Elizabeth sírós hangú tiltakozását. Döntésének megfelelően az idős hölgy másnap reggel unokaöccse tudomására hozta elhatározását. 
 	– Charles, emlékezz rá, ha valami történnék velem, Elizabeth-nek külön ötven fontot kel kapnia. 
 	– Mary néni, olyan gyászos a kedved az utóbbi napokban –
 	mondta Charles kedvesen. – Ugyan mi történnék veled? 
 	Dr. Meynel szerint együtt fogjuk ünnepelni a századik születésnapodat. 
 	Mrs. Harter szívélyesen rámosolygott, de nem válaszolt. 
 	Egy–két perc múlva viszont megkérdezte:
 	– Charles, mit csinálsz pénteken este? Charles enyhén meglepettnek látszott. 
 	– Ami azt il eti, Ewingék meghívtak, menjek el hozzájuk bridzselni, de ha jobban szeretnéd, hogy itthon maradjak... 
 	– Nem – jelentette ki elszántan Mrs Harter. – Egyáltalán nem. Ezt komolyan mondom, Charles. Azon az éjszakán szívesebben maradok egyedül. 
 	Charles kíváncsian nézett rá, de Mrs Harter nem szolgált további felvilágosítással. Bátor és elszánt idős hölgy volt. 
 	Úgy érezte, egyedül kel végigcsinálnia furcsa kísérletét. 
 	Pénteken este nagyon csendes volt a ház. Mrs. Harter szokása szerint a kandal óhoz húzott, magas támlájú karosszékében ült. Elégedetten nyugtázta, hogy minden előkészületet megtett. Aznap reggel elment a bankjába, készpénzben felvett ötven fontot, és átnyújtotta Elizabeth–
 	nek, a megajándékozott kétségbeesett tiltakozása el enére. 
 	Kiválogatta 
 	és 
 	csoportosította 
 	személyes
 	használati tárgyait, és barátai vagy rokonai nevével el átott címkét tett néhány ékszerére. Utasításait tartalmazó jegyzéket írt Charles részére is. A Worcester–teáskészlet legyen Emma unokahúgáé. A Sevres-vázák Wil iamé, és így tovább. 
 	Most a kezében tartott hosszú borítékra pil antott és egy gondosan összehajtogatott iratot vett ki belőle. A végrendelete volt, amelyet utasításának megfelelően Mr. 
 	Hopkins megküldött neki. Egyszer már nagyon gondosan átolvasta, de most újra átnézte, hogy felfrissítse az emlékezetét. Rövid, tömör okirat volt. Ötven fontos hagyaték Elizabeth Marshal nak hűséges szolgálataiért: két, egyenként ötszáz fontos hagyaték egyik húgának és az unokahúgának minden egyebe szeretett unokaöccséé, Charles Ridgewayé. 
 	Mrs. Harter több alkalommal helyeslően bólintott. Charles nagyon gazdag lesz, ha ő meghal. Nos, igazán végtelenül jó, mindig kedves és ragaszkodó volt hozzá, ráadásul vidámsága szüntelenül örömére szolgált. 
 	Ránézett az órájára. Három perc múlva fél tíz. Nos, ö készen ál , ál apította meg magában. És nyugodt, nagyon nyugodt... Bár ezeket a szavakat többször elismételte magában, a szíve furcsán és egyenetlenül vert, az idegei pattanásig feszültek. 
 	Még fél perc. Bekapcsolta a rádiót. Ugyan mit fog hal ani? 
 	Az időjárás–jelentést vagy azt a nagyon távolról hal atszó hangot, amely azé a férfié volt, aki már huszonöt éve meghalt? 
 	Egyiket sem hal otta. Helyettük megismétlődött a már jól ismert zaj, amelytől azonban ezúttal olyan érzése támadt, mintha a szívét jeges kéz markolta volna meg. Valaki matatott az ajtón... 
 	És most megint. Ekkor hirtelen hideg levegő söpört végig a szobán. Mrs. Harter pontosan tudta, milyen új érzés kerítette hatalmába. Félt... Több volt ez a félelemnél is: valósággal rettegett. 
 	Hirtelen az jutott az eszébe: „Huszonöt év túlságosan hosszú idő. Patrick, már idegen a számomra." 
 	Rémület fogta el. 
 	Halk lépéseket hal ott az ajtó felől... azután csend lett. Ekkor lassan kinyílt az ajtó... 
 	Mrs. Harter nehézkesen lábra ál t, enyhén ide– da imbolygott, szemét az ajtóra szegezte, miközben az uj ai közül valami behul ott a kandal óba. 
 	Rekedt kiáltás hagyta el a torkát. Az ajtónyílás homályos fényében gesztenyebarna bajuszú és oldalszakál ú, ismerős alak ál t, régi divatú, viktoriánus felöltőben. 
 	Patrick eljött érte! 
 	A szíve hatalmasat dobbant és megál t. Össze–csuklott teste alaktalan halmazban hevert a pad– lón. 
 	Elizabeth talált rá, egy órával később. 
 	Tüstént elküldtek dr. Meynel ért, és Charles Ridgewayt sürgősen visszahívták a bridzspartijáról. Semmit nem tehettek azonban, Mrs. Harteren már nem lehetett segíteni. 
 	Elizabeth-nek csak két nap múlva jutott eszébe az irat, amelyet úrnője rábízott. Dr. Meynel nagy érdeklődéssel olvasta végig, majd megmutatta Charles Ridgeway–nek. 
 	Ezt mondta neki:
 	– Nagyon különös egybeesés. Úgy tűnik, hogy a nagynénje hal ucinációi során elhunyt férje hangját hal otta. Az idegei már annyira feszültek voltak, hogy a legkisebb izgalom is végzetes lehetett a számára, és amikor az előre jelzett időpont bekövetkezett, belehalt a félelmébe. 
 	– Önszuggesztió? – kérdezte Charles. 
 	– Valami olyasmi. Amilyen gyorsan lehet, közölni fogom önnel a boncolás eredményét, bár a halál okát il etően nincsenek kétségeim. Az adott körülmények között a boncolás szükséges, de kizárólag formális. 
 	Charles megértően bólintott. 
 	Előző éjszaka, amikor a házban már mindenki aludt, eltávolította a nagynénje szobájából azt a vezetéket, amely egy emelettel feljebb az ő hálószobájába vezetett. Miután az este kissé hűvös volt, megkérte Elizabethet, hogy gyújtson be a szobájába. Tűzre vetette a gesztenyebarna bajuszt és az oldalszakál t. Boldogult nagybátyja néhány viktoriánus ruhadarabját már korábban visszatette a padlásszoba szekrényébe. 
 	Tökéletes biztonságban érezte magát. Csodálatosan sikerült a terve, amelynek körvonalai akkor kezdtek kialakulni, amikor dr. Meynel azt mondta neki, hogy megfelelő gondozás mel ett a nagynénje még sokáig élhet. 
 	De egy hirtelen ijedtség könnyen elviheti, mondta dr. 
 	Meynel . És Charles, ez a ragaszkodó fiatalember, idős hölgyek kedvence, csak mosolygott magában. 
 	Amikor az orvos elment, Charles gépiesen végezte teendőit. El kel rendeznie a temetést. Ki kel keresnie a menetrendből a távolról érkező rokonok számára a legmegfelelőbb vasúti összeköttetéseket. Néhányuknak itt kel maradniuk éjszakára. Charles mindezt hatékony rendszerességgel 
 	intézte, 
 	miközben 
 	a 
 	gondolatai
 	elkalandoztak. 
 	Micsoda 
 	szerencsés 
 	fordulat! 
 	Ez 
 	ál t 
 	gondolatai
 	középpontjában. Senki nem tudta – legkevésbé a nagynénje –, hogy Charles milyen ingoványos talajon ál t. A világ előtt gondosan titkolt tevékenysége már a börtön árnyékába juttatta. 
 	Leleplezés és összeomlás vár rá, ha nem tud néhány rövid hónapon belül tekintélyes összegű pénzt felhajtani. Nos, ez most rendeződött. Charles mosolygott magában. Hála az... 
 	igen, nevezzük vaskos tréfának... ez aztán nem volt bűncselekmény... ő pedig megmenekült. Most már nagyon gazdag. Emiatt nem aggódott, mert Mrs. Harter nem csinált titkot a szándékából. 
 	Éppen ezeken a gondolatokon rágódott, amikor Elizabeth bedugta a fejét az ajtón, és bejelentette, hogy itt van Mr. 
 	Hopkinson és beszélni szeretne vele. 
 	Ennek éppen itt az ideje, gondolta Charles. Kel ő
 	komolyságúra igazgatta arcvonásait, és lement a könyvtárszobába. Ott üdvözölte az akkurátus öregurat, aki már valamivel több, mint negyedszázada volt az elhunyt Mrs. Harter jogtanácsosa. 
 	Charles hel yel kínálta az ügyvédet, aki néhány száraz köhintés után rátért a hivatalos teendőkre. 
 	– Mr. Ridgeway, nem teljesen értettem nekem küldött levelét. Úgy látszik, önnek az a be–nyomása, hogy a néhai Mrs. Harter végrendeletét mi őrizzük. 
 	Charles döbbenten nézett rá. 
 	– Minden bizonnyal... hal ottam, hogy a nagynéném ezt mondta. 
 	– Ó, igen, igen. Valóban mi őriztük. 
 	– Őrizték? 
 	– Igen, ezt mondtam. Mrs. Harter ugyanis írt nekünk, hogy az okmányt küldjük vissza neki a múlt kedden. 
 	
 	Charles teljesen elbizonytalanodott. Érezte, hogy valamilyen kel emetlenség fogja érni. 
 	– Minden bizonnyal elő fog kerülni a nagynénje iratai közül
 	– folytatta udvariasan az ügyvéd. 
 	Charles nem szólt semmit. Félt, hogy nem tud uralkodni a nyelvén. Már alaposan átnézte Mrs. Harter iratait, elég alaposan ahhoz, hogy biztos legyen benne, a végrendelet nincs közöttük. Egy–két perc múlva, amikor visszanyerte az önuralmát, ezt meg is mondta. Alig ismert rá a saját hangjára, és érezte, hogy hideg verejték patakzik végig a hátán. 
 	– Átnézte valaki a nagynénje személyes holmijait? –
 	kérdezte az ügyvéd. 
 	Charles azt mondta, hogy ezt a nagynénje szobalánya, Elizabeth intézte. Mr. Hopkinson javaslatára elküldtek Elizabethért. Az öreg cseléd szomorúan és egyenesen válaszolt a feltett kérdésekre. 
 	Átnézte úrnője összes ruháját és személyes holmiját. Biztos benne, hogy okirat, például végrendelet nem volt köztük. 
 	Tudja, hogy nézett ki a végrendelet, asszonyának a kezében látta annak halála napján is. 
 	– Biztos ebben? – kérdezte metsző hangon az ügyvéd. 
 	– Igen, uram. Ő maga mondta nekem, amikor rám tukmált ötven fontot bankjegyekben. A végrendelet hosszúkás, kék borítékban volt. 
 	– Ez így van – mondta Mr. Hopkinson. 
 	– Most jut eszembe – folytatta Elizabeth –, ugyanez a boríték feküdt ezen az asztalon reggel azután, hogy... de üres volt. Az íróasztalra tettem. 
 	– Emlékszem, láttam is ott – mondta Charles. Felál t és odament az íróasztalhoz. Kisvártatva megfordult, és a kezében levő borítékot át–1 adta Mr. Hopkinsonnak. Az ügyvéd megyizsgálta, és bólintott. 
 	– Ez az a boríték, amelyben elküldtem a vég– rendeletet múlt kedden. 
 	Mindkét férfi szúrós tekintettel nézegette Elizabeth-et. 
 	– Óhajt még valamit, uram? – kérdezte a szobalány tiszteletteljesen. 
 	– Nem, köszönöm. 
 	Elizabeth elindult az ajtó felé. Az ügyvéd hirtelen megszólalt:
 	– Egy pil anat! Volt tűz a kandal óban aznap este? 
 	– Igen, uram. Ott mindig égett a tűz. 
 	
 	– Köszönöm, ez minden. 
 	Elizabeth kiment. Charles előrehajolt, reszkető kezével az asztalra támaszkodott. – Mire akar célozni ezzel? Mr. 
 	Hopkinson a fejét csóválta. 
 	– Reméljük, hogy még előkerülhet. Ha nem... 
 	– Nos, ha nem? 
 	– Attól tartok, abban az esetben csak egyetlen következtetésre juthatunk. A nagynénje azért küldette el a végrendeletet, hogy megsemmisítse. Nem akarván Elizabeth-et ily módon megkárosítani, a végrendeletben javára feltüntetett összeget készpénzben fizette ki neki. 
 	– De hát miért? Miért? – kiáltott fel vadul Charles. 
 	Mr. Hopkinson jelentőségteljesen köhintett néhányat. 
 	– Mr. Ridgeway, nem volt... hm... a közelmúltban valamilyen nézeteltérése a nagynénjével? – dörmögte. 
 	Charles hápogott. 
 	– Nem, igazán nem. A legjobb, a legbensőségesebb kapcsolatban ál tunk az utolsó percig. 
 	– Ó! – mondta Mr. Hopkinson, de nem nézett rá. 
 	Charles rémülten látta, hogy az ügyvéd nem hisz neki. Ki tudja, mit hal hatott ez a kiszáradt, vén piszkafa? 
 	Éppenséggel eljuthattak hozzá kósza hírek viselt dolgairól. 
 	Teljesen természetes, hogy a fiskális feltételezi, ezekről a nagynénje is tudomást szerezhetett, akkor pedig a nagynéni és unokaöccse csúnyán összekülönbözhetett. 
 	De hát nem ez történt! Ez volt Charles életének legkeserűbb pil anata. A hazugságait elhitték. Most, hogy az igazat mondja, megyonják tőle a bizalmat. Ez a sors iróniája! 
 	Persze, hogy a nagynénje soha nem égette el a végrendeletet. Persze, hogy... 
 	Mi ez a kép, ami hirtelen felvil ant előtte? Az idős hölgy egyik kezével a szívét szorongatja... valami kicsúszik a másik kezéből... egy irat... és ráhul ik a vörösen izzó fahasábokra... Charles arca elszürkült. Rekedt hangot hal ott – a sajátját –, amint azt kérdezte:
 	– És ha soha nem találják meg a végrendeletet? 
 	– Akkor Mrs. Harter előző végrendelete az érvényes, amelyik 1920. szeptemberi keltezésű. Ebben Mrs. Harter mindenét 
 	az 
 	unokahúgára, 
 	Miriam 
 	Harterre, 
 	férjhezmenetele óta Miriam Robinsonra hagyja. 
 	Mit mondott ez a vén bolond? Miriamra? Miriamra, a lehetetlen 
 	férjével 
 	és 
 	négy 
 	vinnyogó 
 	kölykével? 
 	
 	Cselszövése hiábavaló volt... Miriam örökli a vagyont! 
 	A telefon élesen csengett a könyöke mel ett. Felvette a kagylót. A doktor szívélyes hangját hal otta. 
 	– Ön az, Ridgeway? Az imént végeztem a boncolással. 
 	Gondoltam, tudni szeretné az eredményt. A halál oka az volt, amit gondoltam. Tény azonban, hogy nagynénjének a szíve sokkal betegebb volt annál, mint ahogyan azt korábban feltételeztem. Még a leggondosabb felügyelet mel et sem élhetett volna hosszabb ideig két hónapnál. 
 	– Bocsánat, volna szíves ezt megismételni? – mondta Charles. 
 	– Nem élhetett volna tovább két hónapnál – mondta kissé hangosabban a doktor. – Tudja, kedves barátom, a végén minden jóra fordul... 
 	Charles azonban lecsapta a kagylót. Az ügyvéd hangja nagyon messziről hatolt el a tudatáig. 
 	– Nocsak, Mr. Ridgeway, rosszul van? 
 	Legyenek átkozottak! Az önelégült pofájú ügyvéd. A méregkeverő, vén szamár Meynel . Nem remélhet semmit... 
 	már látszik a börtönfal árnyéka... 
 	Érezte, hogy Valaki játszadozott vele... játszott, mint macska az egérrel. Valaki most bizonyára csúfondárosan kacag... 
 	A KÉK VÁZA REJTÉLYE
 	Jack Hartington higgadtan megyizsgálta kezdő ütését. 
 	A labda mel ett ál va visszanézett arra a gumikúpra, amelyről az imént a távolságot méricskélve elütötte a golflabdát. Arca világosan elárulta azt az undorral vegyes megyetést, amelyet érzett. Sóhajtva felemelte acélfejű
 	golfütőjét. Kettőt kaszált vele a levegőben, megsemmisítve egy pitypangot a körülötte levő fűcsomóval együtt, azután, figyelmét a labdára összpontosította. 
 	Ha valaki mindössze huszonnégy esztendős és egyetlen vágya az életben a golfozásban való kisebb–
 	nagyobb fogyatékosságának a felszámolása, az il ető
 	számára minden bizonnyal kemény feladat, hogy megélhetéséről gondoskodjon. Hetente öt és fél napon keresztül Jack a városban sínylődött egy mahagóni falú, kriptaszerű helyiségben. A szombat délutánt és a vasárnapot úgyszólván val ásos áhítattal szentelte élete valódi céljának. A Stourton Heat golfpályája mel etti kis szál odában szobát bérelt, és minden reggel hatkor kelt, hogy egy órát gyakoroljon, mielőtt elkapja a 8 óra 46–kor a városba induló vonatot. 
 	A terv egyetlen hátránya abban mutatkozott meg, hogy ebben a reggeli órában törvényszerűen, képtelen volt rendesen eltalálni a labdát. Az elhibázott ütést mel éütött labda követte. Az acél golfütő csapásaitól a labda vidáman átívelt a pályán legkevesebb négy lyuk felett. Jack felsóhajtott, keményen megragadta az ütőjét, és elismételte magában a varázsszavakat: „Bal kézzel egyenesen előre, és ne nézz fel." 
 	Hátralendítette az ütőt... azután kővé dermedt, mert éles kiáltás törte meg a nyári reggel csendjét. 
 	– 
 	Gyilkosság! 
 	Segítség, 
 	gyilkosság! 
 	– 
 	sikoltotta
 	kétségbeesetten egy női hang. 
 	A kiáltás gurgulázó sóhajtásba ful adt. 
 	Jack nyomban ledobta az ütőjét, és a hang irányába futott, amely valahonnan a közelből szármázott. A pálya meglehetősen kihalt vidéken terült el, csak néhány ház volt a környéken. Egyszeri közel hozzá valójában csak egyetlen, festői házikó ál t, amelyet Jack gyakran megcsodált régies, finom stílusa miatt. Ehhez a házacskához szaladt oda. Egy percen belül már ott ál t a kerítés előtt, kezét a kapu kilincsére téve. 
 	A kertben ál dogáló leány láttán Jack arra a logikus következtetésre jutott, hogy csakis ő kiálthatott segítségért. 
 	Hamarosan azonban megyáltoztatta az elképzelését. 
 	A leánynak dudvával teli kosárka volt a kezében és éppen akkor egyenesedett fel az árvácskaágy gyomlálása után. 
 	Jack megfigyelte, hogy a szeme is olyan volt, akár az árvácska... bársonyos, lágy, sötét színű, inkább lila, mint kék. Egyszerű, ibolyaszínű ruhájában olyan volt, mint egy szál árvácska. 
 	A leány félig aggódó, félig meglepett arckifejezéssel nézett Jackre. 
 	– Bocsánatot kérek, de nem ön kiáltott az előbb? –
 	kérdezte a fiatalember. 
 	– Én aztán nem! 
 	Meglepetése annyira őszinte volt, hogy Jack zavarba jött. A választ nagyon halk és kel emes hangon, alig észrevehető
 	idegen kiejtéssel rebegték el. 
 	– De hát hal ania kel ett – kiáltotta a férfi – Valahonnan egészen közelről hal atszott. 
 	A leány csodálkozva nézett rá. 
 	– Egyáltalán semmit sem hal ottam. 
 	Most Jacken volt a csodálkozás sora. Teljességgel hihetetlen volt, hogy a fiatal teremtés ne hal otta volna a kétségbeesett segélykiáltást. A válaszadó nyugodt hanghordozására való tekintettel a férfi fel sem tudta tételezni, hogy hazudtak neki. 
 	– Valahonnan a közelből származott – jegyezte meg újra. 
 	A lány most már gyanakvó pil antásokat küldött feléje. 
 	– Mit kiáltottak? – kérdezte a leány. 
 	– Gyilkosság, segítség! Gyilkosság! 
 	– Gyilkosság, segítség! Gyilkosság! – ismételte meg a leány. – Monsieur, valaki megtréfálta önt. Kit öltek volna meg itt? 
 	Jack azzal a tétova elképzeléssel pil antott szét maga körül, hátha sikerül egy hul át felfedeznie a kerti ösvényen. Mégis biztos volt abban, hogy valóban hal otta a kiáltást, és nem csak képzelődött. Felnézett a házacska ablakaira. Minden tökéletesen nyugodtnak és békésnek látszott. 
 	– Át akarja kutatni a házunkat? – kérdezte szigorúan a leány. 
 	Ettől a megjegyzéstől Jack még inkább zavarba jött. A fiatalember végül meghátrált. 
 	– Bocsánatot kérek. Bizonyára feljebbről, az erdőből jöhetett a kiáltás
 	– mondta. 
 	Megemelte a sapkáját, és szégyenkezve elvonult. Amikor hátrafordult, látta, hogy a leány tovább folytatja a gyomlálást. 
 	Rövid ideig az erdőben csatangolt, de semmiféle rendkívüli eseménynek nem bukkant a nyomára. Mégis biztosabb volt benne, mint valaha, hogy valóban hal otta a kiáltást. Végük felhagyott a kutatással. Hazasietett, hogy bekapja a reggelijét, és szokása szerint az utolsó egy–két másodpercben még éppen elcsípje a 8 óra 46 perckor induló 
 	vonatot. 
 A 

 vonaton 

 	üldögélve 
 	enyhe
 	lelkiismeretfurdalást érzett. Nem kel ett volna azonnal jelentenie a rendőrségnek azt, amit hal ott? Ezt kizárólag az árvácskaszemű leány miatt nem tette meg. Ő nyilván azt hitte, hogy túlságosan szabadjára engedte a képzeletét... 
 	és valószínűleg a rendőrség ugyanerre az ál áspontra jutott volna. Vagy talán valamilyen madár rikoltozott a távolban, és ezt vélte volna tévedésből női hangnak? 
 	Ezt az utóbbi feltételezést azonban dühösen elvetette. 
 	Minden kétséget kizáróan női hang volt az, amit hal ott. 
 	Emlékezett rá, hogy éppen akkor nézte meg az óráját, amikor felhangzott a kiáltás pontosan huszonöt perccel múlt hét óra. Ez hasznos adat lehet a rendőrség számára, ha... 
 	ha időközben mégis felfedeznének valamit. 
 	Este, miután hazaérkezett, gondosan átnézte az újságokat, nem történt–e valamilyen, bűncselekmény a környéken. 
 	Semmit nem talált azonban, és alig tudta eldönteni, hogy megkönnyebbülést vagy inkább csalódottságot kel ene éreznie. 
 	Másnap reggel minden annyira nedves volt, hogy még a legelszántabb golfozó lelkesedése is elpárolgott. Jack a lehetséges legutolsó pil anatban kelt fel, felfalta a reggelijét, és még éppen elcsípte a vonatot. Útközben megint figyelmesed átvizsgálta a lapokat. Még mindig nem talált semmit. Ugyanez volt a helyzet az esti újságokkal iá Különös, de hát ez a helyzet. Valószínűleg néhány pajkos fiúcska játszadozhatott az erdőben, gondolta Jack. 
 	A következő nap reggelén már korán kint volt a pályán. 
 	Amikor elment a házacska előtt, a szeme sarkából látta, hogy a leány ismét a kertben szorgoskodik. Bizonyára ez a szokása. Végrehajtott egy különösen jó ütést, és remélte, hogy a leány észrevette. Amikor a következő pontról ütötte el a labdát, az órájára pil antott. 
 	– Éppen huszonöt perccel múlt hét óra. Kíváncsi vagyok, hogy... – töprengett hangosan. 
 	A szavak az ajkára fagytak. Ugyanaz a kiáltás hangzott fel mögötte, mint a múltkor. Kétségbeejtő helyzetben levő nő
 	hangja hasított bele a levegőbe. 
 	– Gyilkosság, segítség! Gyilkosság! 
 	Jack odarohant a házhoz. Az árvácskalány a kapuban ál t, és csodálkozva nézett rá, Jack pedig diadalmasan odakiáltotta neki:
 	– Most bizonyára hal otta! 
 	A leány szeme tágra nyílt valamilyen olyan felindulástól, aminek a férfi nem tudta magyarázatát adni, de azt megfigyelte, hogy hátrahúzódott, amikor a közelébe ért. Sőt a leány néhányszor visszatekintett a házra, mintha azt latolgatná, hogy ott keres menedéket. Azután megrázta a fejét, és mereven nézte Jacket. 
 	– Egyáltalán semmit sem hal ottam – mondta csodálkozva. 
 	
 	A férfi úgy érezte, mintha arcul csapták volna. A leány őszintesége 
 	annyira 
 	nyilvánvaló 
 	volt, 
 	hogy 
 	nem
 	kételkedhetett benne. Mégsem képzelődött, nem, nem és nem. 
 	Hal otta a leány gyengéd, szinte rokonszenvező hangját:
 	– Idegsokkot kapott a harctéren, ugye? 
 	Jack abban a pil anatban értette meg, miért látott félelmet a leány szemében, miért tekintgetett sűrűn vissza a házra. Azt hitte, hogy hal ucinál... 
 	Mint a vil ámcsapás, úgy hasított belé a rettenetes gondolat: nincs–e mégis igaza a lánynak? Valóban érzékcsalódások gyötörnék? A szörnyű gyanú annyira eluralkodott rajta, hogy egyetlen szó nélkül megfordult, és lassan elbotorkált. A leány egy darabig nézte, amint távolodik, azután felsóhajtott, megcsóválta a fejét és lehajolt, hogy tovább folytassa a gyomlálást. 
 	Jack megpróbálta magában tisztázni az esetet. Így okoskodott: „Ha holnap megint hal om hét huszonötkor ezt az átkozott hangot, világos, hogy hal ucinálok. De esküszöm, hogy nem fogom hal ani többé!" 
 	Egész nap ideges volt, és korán lefeküdt. Elhatározta, hogy másnap reggel kivizsgálja az ügyet. 
 	Miként az ilyen esetben természetes, fél éjszakán át ébren forgolódott, utána pedig elaludta az ébresztést. Húsz perccel hét után hagyta el a szál odát, és rohant a pályához. 
 	Rájött, hogy öt perc alatt nem ér oda a végzetes helyre, ha azonban csak hal ucinált, bárhol meghal aná. Tovább futott, miközben az órát figyelte. 
 	Hét óra múlt huszonöt perccel. A távolban egy nő
 	segélykiáltása visszhangzott. Nem tudta megkülönböztetni a szavakat, de biztos volt abban, hogy ugyanaz a kiáltás volt, mint amit korábban is hal ott, és hogy ugyanarról a helyről hal at–: szőtt, valahonnan a házacska közeléből. 
 	E tény furcsa módon megnyugtatta. Csakis tréfa lehetett. 
 	Akármilyen valószínűtlennek látszott is, csak a leány tréfálhatta meg. Megyonta a vál át, és kivette az egyik ütőt a tokból, hogy lejátsszon néhány ütést a házikóig. 
 	A leány szokása szerint a kertben dolgozott. Ezen a reggelen fel– felnézett a munkájából, és amikor Jack megemelte a sapkáját az üdvözlésére, nagyon félénken jó reggelt kívánt. A férfi ezúttal különösen szépnek találta. 
 	– Szép napunk van, ugye? – kérdezte vidáman Jack, miközben magában elátkozta elcsépelt észrevételét. 
 	
 	– Igen, valóban gyönyörű. 
 	– Gondolom, jót tesz a kertnek? 
 	A leány elmosolyodott, és elragadó gödröcském jelentek meg az orcáján. 
 	– Ugyan, dehogy! A virágaimnak esőre volna szükségük. 
 	Látja, mind elszáradtak. 
 	Jack elfogadta a leány hívogató kézmozdulatát, odament a pályát a kerttől elválasztó sövényhez és bepil antott fölötte a kertbe. 
 	– Igazán nagyon szépek – jegyezte meg kissé kényszeredetten, mert beszéd közben magán érezte a leány enyhén szánakozó pil antását. 
 	– Ugye, milyen jótékony hatása van a napsugaraknak? A virágokat úgyis mindig meg lehet locsolni. A nap azonban erőt ad, és helyreál ítja az egészséget. Monsieur, ma sokkal jobban van, úgy látom. 
 	Biztató hanghordozása mértéktelenül aggasztotta Jacket. 
 	Az ördögbe! Azt hiszem, hipnózissal próbál segíteni rajtam, gondolta magában. 
 	– Tökéletesen jól vagyok – mondta hangosan. 
 	– Ez igazán nagyszerű – vágta rá a leány gyorsan és csil apítóan. 
 	Jack bosszankodva vette tudomásul, hogy nem hisznek neki. 
 	Megjátszott még néhány lyukat, azután reggelizni ment. 
 	Evés közben többször érezte, hogy a szomszéd asztalnál ülő középkorú férfi erősen figyeli öt. Arckifejezése erőt sugárzott. Kis, fekete szakál a és átható tekintetű, szürke szeme volt. Modora könnyedséget és biztonságot tükrözött, ami arról árulkodott, hogy hivatásában tekintélyes rangot tölt be. Jack tudta, hogy Lavington a neve, és kósza híreket hal ott arról, hogy jól ismert szakorvos. Miután azonban Jack nem volt gyakori látogatója az orvosok utcájának, a Harley Streetnek, a neve semmit nem árult el a számára. 
 	Ezen a reggelen azonban nagyon is tudatában volt annak, hogy csendes megfigyelés alatt tartják, és ez kissé megijesztette. Olyan világosan az arcára van írva a titka, hogy mindenki megláthatja? Ez a férfi hivatásánál fogva azonnal tudná, ha valami baj van a szürke agysejtekben? 
 	Jack megborzongott a gondolattól. Igaza volna? Valóban megőrült? Hal ucinációi vannak vágy csupán ostoba tréfa az egész? 
 	Nagyon egyszerű megoldás jutott váratlanul az eszébe. 
 	
 	Eddig mindig egyedül volt. Mi lenne, ha volna vele valaki? 
 	Akkor a következő három eset közül az egyikre kerülhet sor. Nem hal anak semmit. Mindketten hal hatják a hangot. 
 	Vagy... csak ő hal ja. 
 	Aznap este megtette a megfelelő előkészületeket terve gyakorlati kivitelezésére. Lavington volta az a férfi, akire szüksége volt. Elég könnyen beszélgetésbe elegyedtek, sőt Jacknek az volt a benyomása, mintha az idősebb férfi számított is volna erre. Világos volt, hogy valamilyen okból Jack felkeltette az érdeklődését. Így azután könnyedén és természetesen azt javasolta, hogy másnap reggeli előtt rövid ideig golfozzanak együtt. Így is történt. 
 	Valamivel hét óra előtt kezdték a játékot. Csendes és felhőtlen reggelre ébredtek, az idő nem volt túlságosan meleg. A doktor jól, Jack nyomorúságosan játszott. 
 	Titokban folyton az óráját nézte. Körülbelül hét óra után húsz perccel érték el a hetedik ütőhalmot, a lyuk és e között helyezkedett el a házikó. 
 	A leány szokás szerint a kertben gyomlált, ez úttal azonban nem tekintett fel, amikor elmentek mel ette. 
 	Két labda hevert a füvön, Jacké közel a lyukhoz, a doktoré kissé távolabb. 
 	– Ez jutott nekem. Azt hiszem, rá kel hajtanom – mondta Lavington. 
 	Lehajolt, hogy felmérje, milyen vonalat kel követnie. Jack mereven ál t, szeme az órájára tapadt. Pontosan huszonöt perccel múlt hét óra. 
 	A labda gyorsan tovagördült a füvön, megál a lyuk szélén, kicsit bil egett, azután beleesett lyukba. 
 	– Jó ütés – mondta Jack. Rekedt hangja mintha nem is a sajátja lett volna. Megkönnyebbült sóhaj al feljebb csúsztatta a csuklóján az óráját. Semmi sem történt. 
 	Megtört a varázs. 
 	– Ha nem bánná, és várna egy percet, rágyújtanék a pipámra – mondta. 
 	Elidőztek egy keveset a nyolcadik pontnál. Jack remegő
 	uj aival megtömte, majd meggyújtotta a pipáját. Hatalmas súly gördült le a szívéről. 
 	– Istenem, milyen remek nap ez! – jegyezte meg, miközben elégedetten pihentette tekintetét az eléjük táruló vidéken. –
 	Rajta, Lavington! Öné a következő ütés. 
 	Ekkor bekövetkezett, amitől tartott. Ugyanabban a pil anatban, amikor a doktor ütött, felhangzott a sikoltás. 
 	
 	– Gyilkosság... Segítség! Gyilkosság! 
 	A pipa kihul ott Jack kezéből, amint megfordult a hang irányába. Azután eszébe jutott a terve, és lélegzet–
 	visszafojtva nézett a partnerére. 
 	Lavington szemét beárnyékolva a pályát kémlelte. 
 	– Kissé rövid ütés volt, ámbár azt hiszem, a labda éppen túljutott a terepakadályon. 
 	A doktor tehát nem hal ott semmit. 
 	Jack úgy érezte, forog vele a világ. Ingadozva egy–két lépést tett előre. Amikor magához tért, a rövidre nyírt gyepen feküdt, és Lavington föléje hajolt. 
 	– Ugyan, nyugodjék meg, nyugodjék meg. 
 	– Mi történt velem? 
 	– Elájult, fiatalember vagy legalábbis nagyon közel volt hozzá. 
 	– Istenem! – mondta Jack, és felnyögött. – Mi a baj? 
 	Valami nyomasztja talán? 
 	– Mindjárt elmondom önnek, de először kérdezni szeretnék valamit. 
 	A doktor pipára gyújtott és leült a padra. 
 	– Kérdezzen bátran, amit csak akar – mondta biztatóan. 
 	– Ha nem tévedek, ön figyelt engem az utóbbi egy–két nap alatt. Miért? 
 	Lavington szeme megrebbent. 
 	– Ez meglehetősen furcsa kérdés. Tudja, még a macska is ránézhet a királyra. 
 	– Ne térjen ki a válasz elöl, én komolyan beszélek. Miért tette? Életbe vágóan fontos, hogy ezt megtudjam. 
 	Lavington arca elkomorult. 
 	– Teljes őszinteséggel válaszolok önnek. Az agyonhajszolt emberre jel emző összes tünetet felismertem önnél, és kíváncsi voltam, mi okozhat ekkora lelki feszültséget. 
 	– Nagyon könnyen megadhatom erre a választ. Minden jel arra mutat, hogy meg fogok őrülni – mondta elkeseredetten Jack. 
 	Drámai szünetet tartott, de miután bejelentései láthatóan nem ébresztette fel a várt érdeklődést megismételte. 
 	– Mondom, meg fogok őrülni. 
 	– Nagyon érdekes. Igazán nagyon érdekes – dörmögte Lavington. 
 	– Feltételezem, ez önnek nem jelent semmit Az orvosok átkozottul érzéketlenek. 
 	– Ugyan, kedves fiatal barátom! Ön össze–vissza beszél. 
 	
 	Mindenekelőtt nem vagyok gyakorló orvos, ámbár megyan az oklevelem. Szigorúan véve nem vagyok orvos... mármint a test orvosa. 
 	Jack éles pil antást vetett rá. 
 	– Akkor... az elméé? 
 	– Igen, bizonyos értelemben, de őszintéi szólva, én a lélek orvosának tartom magamat. 
 	– Ó! 
 	– Lekicsinylő hangsúlyt érzek ki a hangjából Mégiscsak szükség van annak a valóságos alkata elemnek a meghatározására, amely hússal borított otthonától, a testtől elválasztható, és attól függetlenül is létezik. Tudja, fiatalember, meg kel barátkoznia a lélek fogalmával, ez nem csupán a papok által kiagyalt kifejezés. Mi azonban elmének vagy tudatalattinak nevezzük, de hívja úgy, ahogyan 
 	akarja. 
 	Ön 
 	éppen 
 	most 
 	vette 
 	zokon
 	hanghordozásomat, de biztosíthatom róla, valóban nagyon furcsának találtam, hogy egy olyan kiegyensúlyozott és teljesen normális fiatalembert, mint ön, szinte az őrületbe kergetnek a hal ucinációk. 
 	– 
 	Már 
 	elvesztettem 
 	a 
 	józan 
 	eszemet. 
 	Teljesen
 	meghibbantam. 
 	– Bocsásson meg, de őszintén megmondom, hogy ezt nem hiszem el. 
 	– Hal ucinációk kínoznak. 
 	– És mondja csak, vacsora után? 
 	– Nem, reggel. 
 	– Lehetetlen – mondta a doktor, újra meggyújtotta kialudt pipáját. 
 	– Megmondom őszintén, olyan dolgokat hal ok, amiket senki más nem hal . 
 	– Ezer ember közül csak egy képes meglátni a Jupiter holdjait. Azért, mert a másik kilenc–százkilencvenkilenc nem láthatja, még nincs okunk kételkedni Jupiter holdjainak a létezésében, és még kevésbé indokolt az ezredik embert bolondnak nézni. 
 	– Tudományosan bizonyított tény, hogy a Jupiter holdjai léteznek. 
 	– Nagyon is lehetséges, hogy a ma hal ucinációi holnap tudományosan bizonyított tényékké válnak. 
 	Lavington gyakorlatias észjárása még akarata el enére is kel ő hatással volt Jackre. Hihetetlenül megnyugodott, és felvidult. A doktor egy–két percen át figyelte őt, azután bólintott. 
 	– Így már jobb. Az a baj, hogy a fiatalok mind holtbiztosak abban, semmi nem létezhet a saját filozófiájuk határán túl, és mindjárt felizgatják magukat, ha valami kiábrándítja őket belőle. Hal juk, mi ad alapot arra, hogy azt higgye, meg fog őrülni, utána eldöntjük, be kel –e zárni önt vagy sem. 
 	Jack a lehető leghűségesebben elmesélte, mi történt vele az elmúlt napokban. 
 	– Azt viszont nem tudom megérteni, hogy ma miért késett öt percet a kiáltás, ugyanis csak fél nyolckor hal ottam meg. 
 	Lavington eltöprengett a kérdésen, azután megkérdezte:
 	– Az ön órája mennyit mutat? 
 	– Háromnegyed nyolcat – válaszolta Jack az órájára pil antva. 
 	– Akkor a dolog nagyon egyszerű. Az én órám szerint húsz perc múlva lesz nyolc óra! Öt percet siet az órája. Nagyon érdekes és fontos szempont ez... a számomra. 
 	Gyakorlatilag felbecsülhetetlen értékű. 
 	– Milyen értelemben? 
 	– Nos, a nyilvánvaló magyarázat az, hogy az első reggel hallott valamilyen kiáltást, akár tréfa volt, akár nem. A következő reggeleken bebeszélte magának, hogy megint hal ja, ugyanabban az időben. 
 	– Biztos vagyok benne, hogy erről szó sincs. 
 	– Persze nem szándékosan, de tudja, a tudat alatti néha furcsán játszadozik velünk. Ha bebeszélésről volna szó csupán, abban az esetben akkor hal otta volna meg a kiáltást, amikor az ön órája hét óra huszonöt percet mutatott, és soha nem hal otta volna meg akkor, amikor azt gondolta, már elmúlt az ideje. 
 	– Nos, akkor? 
 	– Nyilvánvaló, nem? Ennek a segélykiáltásnak megyan a saját meghatározott helye térben és időben. A hely a házikó környéke és az idő huszonöt perccel hét óra után. 
 	– Igen, de hát miért nekem kel hal anom. Nem hiszek a kísértetekben, a kopogtató szel emekben és hasonlókban. 
 	Miért nekem kel meghal anom ezt az átkozott hangot? 
 	– Ó, ezt jelenleg nem tudjuk megmondani. Nagyon különös, de sokszor nem a médiumoknak vagy az okkult jelenségek iránt érdeklődőknek vannak jelenései. Némelyik ember képes meglátni, és meghal ani olyan dolgokat, amiket mások észre sem vesznek. Nem tudjuk, hogy ez miért van így. Tíz eset közül kilencben nem is akarnak látni vagy hal ani semmit, és épp úgy, mint ön, meg vannak győződve arról, hogy érzékcsalódással van dolguk. Olyan ez, mint az elektromosság. Néhány anyag jól vezeti, néhány pedig egyáltalán nem. Hosszú időn keresztül nem tudtuk, hogy miért van ez így, meg kel ett elégednünk a tények elfogadásával. Most már tudjuk az okát. Kétségtelenül tudni fogjuk egy szép napon, miért hal ja ön a kiáltást, a leány pedig nem. Mindent a természet törvényes irányítanak. 
 	Nehéz feladat rábukkanni az úgynevezett pszichikai jelenségek törvényszerűségeire, de minden apróság segíthet ebben. 
 	– Én mit tehetek ennek érdekében? – kérdezte Jack. 
 	Lavington kuncogott. 
 	– Látom, ön roppant gyakorlatias. Nos, fiatal barátom, először is jól megreggelizik, azután bemegy a városba, és nem töri a fejét olyan dolgokon, amiket nem ért meg. Én viszont körülszimatolok itt egy kicsit, hátha megtudok valamit a házikóról. Megesküdnék rá, hogy az a rejtély központja. 
 	Jack felál t. 
 	– Helyes, uram, máris indulok, de annyit mondanék még. 
 	– Igen? 
 	Jack erősen elpirult. 
 	– Biztos vagyok benne, hogy a lány körül minden rendben van – dünnyögte. 
 	Lavington láthatóan jól szórakozott a dolgon. – Nem azt akarja mondani, hogy a leány csinos? Nos, fel a fej el, azt hiszem, neki ehhez a dologhoz semmi köze. 
 	Jack égett a kíváncsiságtól, amikor aznap este hazaérkezett. Most már vakon bízott Lavingtonban. Mély benyomást tett rá, hogy az orvos milyen természetes és magától értetődő módon vette tudomásul az egész ügyet. 
 	Amikor 
 	lement 
 	vacsorázni, 
 	újdonsült 
 	barátja 
 	az
 	előcsarnokban várta és azt javasolta neki, hogy vacsorázzanak együtt. 
 	– Sir, van valami újság? – kérdezte aggódva Jack, 
 	– Sikerült megtudnom az Erika–lak történetét. Először egy idős kertész házaspár lakta. Amikor az öregember meghalt, az öregasszony a leányához költözött. Ekkor a ház egy építész kezére került, aki korszerűsítette, és eladta egy városi úrnak. A vevő csak hétvégeken használta. Körülbelül egy éve ő is eladta Mr. és Mrs. Turnemek. Amennyire látom, furcsa pár lehetett. A férfi angol, a felesége nagyon szép, egzotikus külsejű asszony volt. Általános vélemény szerint legalább részben orosz származású lehetett. 
 	Nagyon csendesen éltek, alig hagyták el a kertjüket, és senki sem látogatta őket. A helyi pletyka szerint féltek valamitől, de nem tudom, hogy erre építhetünk–e? 
 	– Egyik napon váratlanul eltűntek. Korán reggel költöztek el, és soha többé nem tértek vissza. A helybeli ingatlanügynök levelet kapott Londonból Mr. Turnertől, azzal az utasítással, hogy adjon el mindent, mégpedig olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak lehet. A berendezést kiárusították, a házat pedig egy bizonyos Mr. Mauleverernek adták el, aki gyakorlatilag csupán két hetet töltött, itt. Ezután hirdetést adott fel, hogy a ház bútorozva kiadó. Jelenleg egy tüdőbeteg, francia professzor lakja a lányával. Csak tíz napja vannak itt. 
 	Jack 
 	hosszasan 
 	fontolgatta 
 	a 
 	hal ottakat, 
 	végül
 	megjegyezte:
 	– Nem hiszem, hogy ez egy lépésnyit is előbbre vitt bennünket. Ön is így látja? – kérdezte végül. 
 	– Szeretnék többet tudni Turnerékről – mondta halkan Lavington. – Emlékszik, azt mondtam, korán reggel hagyták el a házat. "Valójában senki nem látta őket távozni. 
 	Mr. Turnert látták azóta, de nem találtam senkit, aki Mrs. 
 	Turnerrel is találkozott volna. 
 	Jack elsápadt. 
 	– Nem lehet... csak nem gondolja... 
 	– Fiatalember, ne izgassa fel magát! Némelyik embernek a halálakor, különösen erőszakos halál esetén, nagyon erős a környezetére gyakorolt hatása. A környezet először felfoghatja, később továbbíthatja ezt a hatást egy megfelelően hangolt vevőberendezés útján – ebben az esetben ez ön volt. 
 	– De hát miért pont én? Miért nem olyasvalaki, aki valami jót is tehetne? – dörmögte lázongva Jack. 
 	– Ön értelmesnek és céltudatosnak tekinti ezt az erőt, holott az vak és gépies. Én magam sem hiszek a földhözragadt szel emekben, akik adott helyszínen bizonyos célból kísértenek. Azt azonban mindig láttam, újra és újra, s végül már nem gondolhattam puszta véletlennek, hogy léteznek bizonyos erők, amelyek mindig oda irányulnak... Lavington megrázkódott, 
 	mintha 
 	csak 
 	ily 
 	módon 
 	akarna
 	megszabadulni valamilyen rögeszmétől, és mosolyogva fordult Jack felé:
 	
 	– Száműzzük ezt a témát legalább ma estére – javasolta. 
 	Jack 
 	készséggel 
 	beleegyezett, 
 	de 
 	a 
 	témának
 	gondolataiból való kiűzését korántsem találta olyan egyszerűnek. 
 	A hétvégén ő maga is élénken érdeklődött a ház lakói felől, de nem tudott meg többet, mint a doktor. Felhagyott a reggeli előtti golfozással. 
 	Amikor egyik nap hazatért, közölték Jackkel, hogy egy ifjú hölgy vár rá. Óriási meglepetésére kiderült, az árvácskaleány várakozik rá, mégpedig nagyon ideges és zaklatott ál apotban. 
 	– Monsieur, bocsásson meg nekem, hogy zavarom. Van valami, amit feltétlenül el akarok mondani önnek. Én... 
 	Bizonytalanul körülnézett. 
 	– Ide jöj ön – mondta Jack, és a „Hölgyek társalgójáéba vezette a leányt. – Nos, foglaljon helyet, Miss... Miss... 
 	– Marchaud, Felise Marchaud, uram. 
 	– Mademoisel e Marchaud, kérem, mondjon el mindent. 
 	Felise engedelmesen leült. Sötétzöld ruhát viselt és büszke arcocskájának szépsége, bája meg–kapóbb volt, mint valaha. Jack szíve gyorsabbat vert, amikor leült mel é. 
 	– Arról van szó, hogy csak rövid ideje vagyunk itt, de kezdettől fogva azt hal juk, hogy a mi tündéri házikónkban kísértetek járnak. Egyetlen cseléd sem marad meg nálunk. 
 	Ez nem lenne olyai nagy baj, vezethetem én a háztartást és főzni is tudok. 
 	Angyal, bűbájos teremtés, gondolta az elfogul fiatalember, de igyekezte megőrizni tárgyilagossá gát. 
 	– Ami engem il et, a kísértetekről szóló locsogást mindig is bolondságnak tartottam, egészei négy nappal ezelőttig. 
 	Monsieur, négy éjszakát keresztül álmodtam ugyanazt. 
 	Álmomban egy gyönyörű, nyúlánk, világosszőke hajú hölgy jelent meg, kezében kék porcelánvázát tartva. Szomorú nagyon Szomorú volt és egyre csak felém tartott a vázát, mintha arra kérne, hogy csináljak vele valamit. Nem mondott semmit, és én... én nem tudom, mit kíván. Ezt álmodtam az első két éjszakán, de tegnapelőtt éjszaka volt valami más is. Ő és a kék váza fokozatosan elenyészett és hirtelen meghal ottam a hangját – tudtam, hogy ez az ő
 	hangja, érti –, és monsieur, azokat a szavakat kiabálta, amelyeket ön említett a napokban. „Gyilkosság... Segítség! 
 	Gyilkosság!" Rettegye riadtam fel álmomból. Azt mondtam magamban, ez lidércnyomás, csak véletlenül hal ottad ugyanazokat a szavakat. De tegnap éjszaka– az álom megismétlődött. Monsieur, mi ez? Ön is hal otta! Mit tegyünk? 
 	Felise arcán látszott, hogy meg van rémülve. Két apró kezét összekulcsolta, és könyörögve nézett Jackre. A fiatalember gondtalanságot színlelt, pedig egyáltalán nem volt nyugodt. 
 	– Mademoisel e Marchaud, minden rendben van. Nem szabad aggódnia. Szeretném, ha mindazt, amit az imént mondott, elismételné a barátomnak, dr. Lavingtonnak, ő is itt lakik a szál odában. 
 	Felise készséggel beleegyezett, és Jack elment, hogy megkeresse Lavingtont. Pár perccel később vele együtt érkezett vissza. 
 	Jack sietősen bemutatta bájos látogatóját az orvosnak. 
 	Lavington alaposan szemügyre vette a leányt. Néhány megnyugtató szóval lecsil apította, utána pedig figyelmesen meghal gatta a történetét. 
 	– Nagyon különös. Beszélt erről az apjának? – kérdezte. 
 	Felise nemet intett. 
 	– Nem akartam ezzel terhelni őt. Még mindig nagyon beteg. – Hirtelen könny öntötte el a szemét. – Igyekszem távol tartani tőle mindent, ami felizgathatná vagy idegesíthetné. 
 	– Meg tudom érteni – mondta kedvesen Lavington. –
 	Mademoisel e Marchaud, örülök, hogy eljött hozzánk. Mint tudja, Hartingtonnak hasonló tapasztalatai voltak. Azt hiszem, kijelenthetem, jó nyomon vagyunk. Semmi más nem jut eszébe ezzel kapcsolatban? Felise bosszúsan legyintett. – Hát persze! Milyen ostoba vagyok! Ez a történet csúcspontja. Monsieur, nézze csak, mit találtam a szekrényben az egyik polc mögé csúszva! Elpiszkolódott rajzlapot mutatott nekik, amelyre vízfestékkel női alak volt felvázolva. Bár csak gyenge mázolmány volt, feltűnően hasonlított az álomban szereplő asszonyhoz. Nyúlánk, szőke nőt ábrázolt, akinek az arca kissé eltért az angol típustól. Egy asztal mel ett ál t, amelyen kék porcelánváza volt látható. 
 	– Ezt csak ma reggel találtam. Monsieur doktor, ez annak a nőnek az arca, akit álmomban láttam és a váza is ugyanaz
 	– magyarázta Felise. 
 	– Bámulatos. A rejtély nyitja minden bizonnyal a kék váza. 
 	Úgy látom, régi, kínai váza lehet. Azt hiszem, furcsa, domború mintája van – jegyezte meg a doktor. 
 	– Igen, ez egy kínai váza – jelentette ki Jack. – A nagybátyám gyűjteményében láttam ehhez hasonlót. 
 	Tudják, ő szenvedélyesen gyűjti a kínai porcelánokat, és emlékszem, hogy nem is olyan régen felfigyeltem nála egy ilyen vázára. 
 	– Kínai váza – ismételte Lavington. Gondolkodott néhány percig, azután hirtelen felkapta a fejét és különös fény vil ant meg a szemében. Hartington, mióta van a nagybátyja tulajdonában ez a váza? 
 	– Mióta? Nem is tudom. 
 	– Gondolkodjék. Az utóbbi időben vásárolta? 
 	– Nem tudom... azt hiszem. Igen, most jut eszembe. Nem nagyon érdekelnek a porcelánok, de emlékszem, nemrégiben megmutatta nekem legújabb beszerzéseit és ez a darab is köztük volt. 
 	– Nincs még két hónapja ennek? Turnerék csak két hónappal ezelőtt hagyták el az Erika–lakot. 
 	– Azt hiszem, még nincs annyi ideje. 
 	– A nagybátyja időnként vidéki árverésekre el átogat? 
 	– Ál andóan ilyenekre jár. 
 	– Akkor korántsem képtelenség az a feltételezésünk, hogy ezt a bizonyos porcelánt a Turner ingóságok kiárusításán vásárolta. Különös egybeesés... Hartington, azonnal meg kel tudnia a nagybátyjától, hogy hol vásárolta ezt a vázát! 
 	Jack arca elkomorult. 
 	– Attól félek, ez lehetetlen. George bácsi a kontinensen utazgat. Még azt sem tudom, hova írhatnék neki. 
 	– Mennyi ideig lesz távol? 
 	– Legalább három–négy hétig. 
 	Néhány pil anatig csendben voltak. Felise aggódva pil antott egyik férfiről a másikra. 
 	– Semmit sem tehetünk? – kérdezte félénken. 
 	– De igen, valamit talán igen – mondta visszafojtott izgalommal a hangjában Lavington. – Talán szokatlan, de azt hiszem, sikerülni fog. Hartington, meg kel szereznie azt a vázát! Hozza el ide, és ha a kisasszony megengedi, az Erika–lakban fogunk éjszakázni, és magunkkal visszük a vázát is. 
 	Jacknek lúdbőrös lett a háta. 
 	– Mit gondol, mi fog történni? – kérdezte félszegen. 
 	– Halvány fogalmam sincs, de őszintén hiszem, hogy a rejtély megoldódik, és a szel em megnyugszik. Könnyen lehet, hogy a váza alján egy titkos rekeszben rejtettek el valamit. Ha nem kerülne sor rendkívüli jelenségre, saját találékonyságunkra leszünk utalva. 
 	Felise összekulcsolta a kezét. 
 	– Micsoda nagyszerű ötlet! – kiáltotta. 
 	A leány szeme csil ogott a lelkesedéstől. Jack messze nem volt ennyire elragadtatva, sőt jócskán meg volt ijedve, de semmi sem késztethette volna arra, hogy e tényt Felise előtt beismerje. A doktor úgy viselkedett, mintha elgondolása a világ legtermészetesebb dolga lett volna. –
 	Mikor tudja megszerezni a vázát? – kérdezte Jack felé fordulva Felise. 
 	– Holnap – válaszolta kel etlenül a fiatalember. 
 	Ezt most már végig kel csinálnia, gondolta és igyekezett nem gondolni a reggelenként kísértő kétségbeesett segélykiáltásra. 
 	Másnap este elment a nagybátyja házába, és magával vitte a kérdéses vázát. Amikor újra megpil antotta, még jobban meg volt győződve róla, mint valaha, hogy a váza azonos a vízfestményen látottal. Bármilyen gondosan vizsgálta meg azonban, nyomát sem lelte rajta a titkos rekesznek. 
 	Tizenegy óra volt, amikor ő és Lavington megérkeztek az Erika–lakba. Felise már várt rájuk, és halkan ajtót nyitott, mielőtt kopogtattak volna. 
 	– Jöj enek be – suttogta. – Apám odafönt alszik, nem szabad felébresztenünk. Már bekészítettem a kávét. 
 	Kényelmes kis nappaliba vezette őket. Spiritusz égő fölé hajolva il atos kávét főzött mindkettő üknek. 
 	Jack számtalan burkolatából kibontotta a kínai vázát. Felise levegő után kapkodott, amikor meg látta. 
 	– Igen, igen! – kiáltotta élénken. – Ez az Bárhol felismerném! 
 	Időközben Lavington is megtette előkészületeit. A szoba közepén levő asztalkáról mindent eltávolított, és három széket helyezett el körülötte. Az után az asztal közepére tette a vázát. 
 	– Készen vagyunk. Oltsa el a lámpát és sötétben üljük körül az asztalt
 	– mondta. 
 	A többiek szót fogadtak neki. Kisvártatva Lavington ismét megszólalt. 
 	– 
 	Ne 
 	gondoljanak 
 	semmire! 
 	Lehetséges, 
 	hogy
 	valamelyikünk médiumi képességekkel rendelkezik. Ha ez így van, akkor transzba fog esni. Ne felejtsék el, nincs okuk a félelemre. Űzzék el szívükből a szorongást, és sodródjanak... sodródjanak... 
 	Hangja elhalt és csend borult a szobára. Úgy tűnt, mintha a csend 
 	percről 
 	percre 
 	jobban 
 	telítődött 
 	volna
 	eshetőségekkel. Könnyű volt Lavingtonnak azt mondani, hogy „űzzék el a szívükből a szorongást". Jack nem szorongott, nem is félt, hanem pánikba esett. Csaknem bizonyos volt abban, hogy Felise is ezt érezte. Hirtelen meghal otta a leány halk, ijedt hangját. 
 	– Érzem, hogy valami szörnyűség fog történni. 
 	– Űzze el a félelmet! Ne küzdjön a hatás el en! – mondta Lavington. 
 	Úgy tűnt, mintha egyszeriben a sötétség még sötétebb, a csend pedig még mélyebb lett volna. A fiatalembert valamilyen 
 	meghatározhatatlan 
 	veszélyérzet 
 	kerítette
 	hatalmába. 
 	Jack úgy érezte, ful ad... fuldoklik... valamilyen nagyon gonosz dolog leselkedik rá, közvetlenül mel ette... 
 	Azután elmúlt a szorongás. Jack sodródott, egyre sodródott... szemhéja lecsukódott... béke... sötétség vette körül... 
 	Jack enyhén megrázkódott. A feje elnehezült... nehéz lett, mint az ólom. Hirtelen nem tudta, hol van. 
 	Napsütés... madarak... fekve bámulta az eget. 
 	Ekkor minden az eszébe jutott. A kis szoba. A szeánsz. 
 	Felise és a doktor. Mi is történt? 
 	Lüktető fej el felült és körülnézett. Növendék erdőben feküdt, nem messze a házikótól. Senki sem volt a közelében. Megnézte az óráját. Nagy meglepetésére fél tizenkettőt mutatott. 
 	Jack nehézkesen felkászálódott a földről, és amilyen gyorsan csak tudott, a házacskához rohant. Bizonyára megijedtek, hogy nem tért magához a transzból, és kicipelték a szabadba, gondolta. 
 	A házikóhoz érve hangosan kopogtatott az ajtón. Semmi választ nem kapott, az életnek semmi jelét nem tapasztalta. 
 	Nyilván elmentek segítségért. Vagy pedig... Hirtelen megmagyarázhatatlan félelem rohanta meg. Mi történt az elmúlt éjszaka? 
 	A lehető leggyorsabban visszament a szál odába. Éppen érdeklődni akart az irodában, amikor akkora ütést érzett a bordáján, 
 	hogy 
 	csaknem 
 	elesett. 
 	Méltatlankodva
 	
 	megfordult, és egy fehér hajú, nevetéstől fuldokló úriemberrel találta szemben magát. 
 	– Fiam, nem számítottál rám, igaz? Nem vártál, ugye? –
 	kérdezte az öregúr. 
 	– Nahát, George bácsi! Azt hittem, valahol messze, talán Olaszországban kószálsz. 
 	– Ohó, hát nem ott vagyok! Tegnap éj el érkeztem Doverbe. 
 	Gondoltam, meglátogatlak. És mit látok? Egész éjszakára kimaradtál. Mondhatom, szép dolog... 
 	– George bácsi! – vágott közbe határozottat: Jack. – Egy nagyon furcsa történetet kel elmondanom neked. Attól tartok, nem fogod elhinni, 
 	– Az bizony meglehet, fiam, de azért csak iparkodj! –
 	nevetett az öregúr. 
 	– Ennem kel azonban valamit, különben rögtön éhen halok
 	– folytatta Jack. 
 	Átmentek az étterembe, és a fiatalember kiadós lakoma mel ett elmesélte a történteket. 
 	– És csak az Isten tudja, mi lett velük – fejezte be elbeszélését. 
 	Úgy látszott, mintha a nagybátyja közel ál na a gutaütéshez. 
 	– A váza! – sikerült végre kinyögnie az öregnek. – A kék váza. Azzal mi történt? 
 	Jack értetlenül bámult rá, de az ezt követő szó áradatból lassan kezdtek megyilágosodni előtte a dolgok. 
 	Csak úgy záporoztak rá a nagybácsi szavai „Ming–
 	korszakból származik... egyedülál ó... gyűjteményem éke... 
 	legkevesebb tízezer font értékű... az amerikai mil iomos, Hoggenheimer ajánlata... ebből a fajtából ez az egyetlen az egész világon... az ördögbe, mit csináltál a kék vázámmal? 
 	Jack kirohant az étteremből. Meg kel találnia Lavingtont! 
 	Az irodában az ifjú hölgy hűvös pil antással mérte végig. 
 	– Dr. Lavington múlt éjszaka autón távozott. Üzenetet hagyott önnek. 
 	Jack feltépte a borítékot. A levél rövid és velős volt. 
 	Kedves barátom, 
 	Gyötrik–e még a hal ucinációi... Ugye milyen varázslatosak a természetfeletti jelenségek?... különösen a tudomány legújabb eredményeinek tükrében. Szívélyes üdvözlet Felise–től, a beteg atyától és tőlem is. Tizenkét óra előnyünk van, ennyi nekünk bőven elég lesz. 
 	Szívélyes üdvözlettel
 	Ambrose Hartington alélekorvosa. 
 	
 	SIR ARTHUR CARMICHAEL KÜLÖNÖS
 ESETE

 	A néhai dr. Edward Carstairs, az orvostudományok doktora, egyszersmind kiváló pszichológus feljegyzéseiből. 
 	Tökéletesen tudatában vagyok annak, hogy két, teljesen eltérő módon lehet megítélni az alább ismertetett különös és tragikus eseményeket. Ami engem il et, az én véleményem soha nem ingadozott. Rávettek, hogy írjam le teljes egészében a történetet. Azt hiszem, valóban megil eti a tudományt, hogy ilyen furcsa és megmagyarázhatatlan tények ne merüljenek feledésbe. 
 	Barátom, dr. Settle távirata hozta tudomásomra az esetet. 
 	Azon túl, hogy a sürgöny megemlítette a Carmichael nevet, nem volt túlságosan – világos. Mégis, eleget téve a meghívásnak, felültem Paddington ál omáson a Woldenbe (Hertfordshire megye) induló 12.20–as vonatra. 
 	A Carmichael név nem volt idegen számomra. Felületesen ismertem a néhai Sir Wil iam Carmichaelt, de az utóbbi tizenegy év alatt nem láttam őt. Tudtam, hogy fia, a nemesi rang várományosa, ez idő tájt körülbelül huszonhárom éves lehet. Halványan emlékeztem rá, hogy kósza híreket hal ottam Sir Wil iam második házasságáról. Nem jutott eszembe azonban semmi konkrétum, csupán valamilyen tétova, a második Lady Carmichaelre nézve kedvezőtlen benyomás ötlött fel bennem. 
 	Settle az ál omáson várt rám. 
 	– Kedves öntől, hogy eljött – mondta, mii közben kezet fogtunk. 
 	– Ugyan, szóra sem érdemes. Jól értem, hogy olyasvalami ügyében 
 	táviratozott 
 	nekem, 
 	ami 
 	összefügg 
 	a
 	hivatásommal? 
 	– Nagyon is. 
 	– Tehát elmegyógyászati esettel kapcsolatosan Van valamilyen szokatlan vonása? – találgattam barátom azonban nem adott több felvilágosítást. 
 	Miután 
 	összeszedtük 
 	a 
 	poggyászaimat, 
 	kétkerekű
 	lovaskocsira ültünk, és elindultunk az ál ó mástól körülbelül három mérföldnyire levő Wolden felé. Settle jó darabig hal gatott, majd egyszer csak kitört belőle:
 	– Teljességgel felfoghatatlan! Huszonhárom éves, minden tekintetben tökéletesen normális fiatalemberről van szó. 
 	Kedves, szeretetre méltó fiúról, akinek megyan a magához való esze, nem éppen briliáns értelmi képességű, de tipikus megtestesítője a felső osztályhoz tartozó, fiatal, angol férfinak. A fiatalember majd kicsattan az egészségtől. Egyik reggel azonban a faluban találnak rá, amint eszét vesztve bolyong, és képtelen felismerni még a legközelebbi hozzátartozóit is. 
 	– Ó, ez az eset valóban érdekesnek ígérkezik. Az emlékezet teljes elvesztéséről van szó? Mikor történt a dolog? – kérdeztem. 
 	– Tegnap, augusztus kilencedikén reggel. 
 	– Nem fordult elő előzőleg semmi olyasmi, ami valamiképp magyarázatul szolgálna az ál apotára Nem érte valamilyen megrázkódtatás? 
 	– Semmi ilyesmiről nem tudok. 
 	Hirtelen gyanú ébredt bennem. 
 	– Elhal gat valamit előlem? 
 	– Nem... nem. 
 	Habozása megerősítette gyanúmat. 
 	– Mindent tudnom kel . 
 	– Ennek semmi köze Arthurhoz. Ennek... házhoz van köze. 
 	– A házhoz? – kérdeztem csodálkozva. 
 	– Carstairs, ugye ön sokat foglalkozott ilyesmivel? Úgy értem, megyizsgált úgynevezett kísértetjárta házakat? Mi a véleménye róluk? 
 	– Tíz eset közül kilencben csalásról van szó – válaszoltam. 
 	– De a tizedik... Nos, találkoztam olyan jelenségekkel, amelyek materialista ál áspont alapján teljességgel megmagyarázhatatlanok. Hiszek az okkultizmusban. 
 	Settle bólintott. Éppen ráfordultunk a birtokra vezető útra. 
 	Barátom ostorával a domboldalon épült udvarházra mutatott. 
 	– Ez az – mondta. – És bizony, van valami abban a házban, valami hátborzongató szörnyűség. Mindnyájan érezzük... 
 	jómagam is, pedig nem vagyok babonás... 
 	– És milyen formában jelenik meg? – kérdeztem. 
 	Settle egyenesen maga elé nézett. – Jobban szeretném, ha nem tudna semmiről. Tudja, ha ön... elfogulatlanul érkezne ide... semmiről sem tudva... és szintén látja... nos, akkor... 
 	– Igen, így jobb lesz. Örülnék azonban, ha valamivel többet mesélne nekem a családról – mondtam. 
 	– Sir Wil iam kétszer házasodott. Arthur fia az első
 	
 	feleségétől született. Kilenc éve újból házasságot kötött, és a jelenlegi Lady Carmichael meglehetősen rejtélyes teremtés. Csak félig angol, lés azt gyanítom, hogy ázsiai vér folyik az ereiben. 
 	Elhal gatott. 
 	– Settle, ön nem kedveli Lady Carmichaelt – jegyeztem meg szárazon. 
 	– Nem, valóban nem kedvelem – ismerte be nyíltan. – Van valami baljóslatú körülötte. Nos, hogy folytassam, Sir Wil iamnek a második házasságából is született gyermeke, szintén fiú, aki most nyolcéves. Sir Wil iam három éve meghalt, és Arthur örökölte a nemesi rangot, valamint a birtokot. Mostohaanyja és féltestvére továbbra is itt élnek Woldenben. Nem hal gathatom el, hogy a birtok anyagilag nagyon gyenge lábakon ál . Sir Arthur csaknem teljes jövedelme rámegy a fenntartására. Sir Wil iam csupán évi pár száz fontot tudott hagyni a feleségére, de szerencsére Arthur mindig ragyogóan kijött a mostohaanyjával, és örömmel vette, hogy vele maradt. Most azonban... 
 	– Két hónappal ezelőtt Arthur eljegyezte Miss Phyl is Pattersont, aki igazán bájos ifjú hölgy. A felindultságtól elfúló hangon hozzáfűzte: – A jövő hónapban lett volna az esküvőjük. A leány most itt van a birtokon. Elképzelheti, mennyire el van keseredve. 
 	Szótlanul bólintottam. 
 	Már közel jártunk a házhoz. Jobbra tőlünk a zöld gyep enyhén lejtett. Fiatal leány közeledett a pázsiton át a ház felé. Nem viselt kalapot, és a napfényben csodálatosan ragyogott gyönyörű aranyszőke haja. Nagy kosár rózsát vitt a karján, és járás közben pompás, szürke perzsa macska dörgölőzött a lábához. 
 	Kérdően néztem Settle–re. 
 	– Ő Miss Patterson – mondta. 
 	– Szegény, szegény leány! Micsoda festői látványt nyújt a rózsákkal és a szürke macskával – jegyeztem meg. 
 	Ekkor fojtott kiáltást hal ottam, és gyorsan barátomra pil antottam. A gyeplő kicsúszott az uj ai közül, és az arca elsápadt. 
 	– Mi baj van? – kiáltottam. 
 	Nagy erőfeszítéssel összeszedte magát. 
 	Néhány perc múlva megérkeztünk. Követtem őt a zöld nappaliba, ahol éppen a teához terítettek. 
 	Középkorú, de még mindig nagyon szép asszony ál t fel beléptünkkor, és kezét nyújtva jött felénk. 
 	– Lady Carmichael, engedje meg, hogy bemutassam a barátomat, dr. Carstairst. 
 	Nem tudom megmagyarázni, miért de erős viszolygást éreztem, miközben elfogadtam ennek a szívélyes és méltóságteljes asszonynak a felém nyújtott kezét. 
 	Mozgásának sejtelmes és bágyadt bája eszembe juttatta Settle–nek az asszony keleti származására vonatkozó feltételezését. 
 	– Dr. Carstairs, nagyon kedves öntől, hogy eljött, és megkísérel segíteni nekünk nagy bajunkban – mondta halk, dal amos hangon. 
 	Valamilyen elcsépelt választ adtam, ő pedig felém nyújtotta a teámat. 
 	Néhány perc múlva az a leány lépett be a szobába, akit megérkezésemkor pil antottam meg, és akit annyira megcsodáltam. A macska már elmaradt mel őle, de a kosár rózsát még a kezében tartotta. Settle bemutatott neki, mire izgatottan közelebb jött. 
 	– Ó, dr. Carstairs! Dr. Settle olyan sokat mesélt önről. Úgy érzem, ön tud majd tenni valamit szegény Arthur érdekében. 
 	Miss Patterson megjelenését tekintve kétségkívül kiál ta volna a legkényesebb ízlés próbáját is, az arca azonban sápadt volt, és nyílt tekintetű szemét fekete karikák árnyékolták. 
 	– Kedves ifjú hölgyem, valóban nem szabad feladnia a reményt. Az ilyen emlékezetkieséses vagy kettős személyiségű ál apot többnyire csupán rövid ideig tart. A beteg bármelyik percben visszanyerheti öntudatát. 
 	A leány a fejét ingatta. – Nem hiszem, hogy ezúttal kettős személyiségről lenne szó. Az a szerencsétlen egyáltalán nem Arthur. Nincs benne semmi az ő jel emvonásaiból. Ez nem ő. Én... 
 	– Phyl is, drágám, itt a teád – mondta halkan Lady Carmichael. 
 	Az asszony pil antása rövid időre megpihent a leányon, és arról árulkodott nekem, hogy Lady Carmichael nagyon kevéssé kedveli jövendőbeli menyét. 
 	Miss Patterson visszautasította a teát, én pedig a társalgás megkönnyítése céljából így szóltam: „Nem kap a cica egy kis tejet?" 
 	A leány nagyon furcsán nézett rám. 
 	
 	– A... cica? 
 	– Igen, amelyik néhány perccel ezelőtt még olyan buzgón dörgölődzött az ön lábaihoz. 
 	Hirtelen csattanás szakította félbe társalgásunkat. Lady Carmichael felborította a teáskannát,, és a forró víz kiömlött a padlóra. Segítettem rendbe hozni a felfordulást. Phyl is Patterson kérdően nézett dr. Settle–re, aki erre felál t az asztaltól. 
 	– Carstairs, nem szeretné megnézni a betegét? –
 	kérdezte. 
 	Tüstént követtem őt, és Miss Patterson is velünk tartott. 
 	Felmentünk az emeletre, dr. Settle kulcsot vett ki a zsebéből. 
 	– Néha rájön a kóborlási vágy, ezért rendszerint bezárom az ajtót, amikor elhagyom a házat. 
 	Megfordította a kulcsot a zárban és valamennyien bementünk. 
 	A fiatalember ott ült az ablak mel ett, amelyen keresztül besütöttek a lenyugvó nap utolsó aranyló sugarai. 
 	Feltűnően csendesen ült, jobbal mondva kuporgott. Először azt gondoltam, hogy mozdulatlan szemhéjai alól erősen figyel bennünket. Amikor pil antásunk találkozott, lesütötte szemét és zavartan pislogott. Meg sem mozdul azonban. 
 	– Gyere ide, Arthur! Miss Patterson és az egyik barátom jött hozzád látogatóba – mondta szívélyesen dr. Settle. 
 	Az ablak mel ett üldögélő fiatalembernek azonban még csak a szeme sem rebbent. Később észrevettem, hogy titokban figyel bennünket. 
 	– Kérsz teát? – kérdezte hangosan és további is szívélyesen Settle, mintha csak egy kisgyerek beszélne. 
 	Tej el teli csészét tett le az asztalra. A meglepetéstől felvontam a szemöldököm, mire Settle elmosolyodott. 
 	– Furcsa, de a tej az egyetlen ital, amit hajlandó magához venni – mondta. 
 	Sir Arthur minden sietség nélkül, külön–külön kiegyenesítve mindegyik végtagját felkelt kuporgó helyzetéből, és lassan az asztalhoz cammogott. Mozgása teljesen nesztelen volt, lépteivel nem ütött semmi zajt. Amikor az asztalhoz ért, egyik lábát előretolta, a másikat a háta mögé csúsztatta és hatalmasat nyújtózkodott. Utána nagyot ásított. Soha nem láttam ilyen ásítást! Mintha csak el akarta volna nyelni az arcát. 
 	Figyelmét most a tejre összpontosította, és lehajolt az asztalhoz, míg csak ajkaival el nem érte a folyadékot. 
 	Settle válaszolt kérdő pil antásomra. 
 	– Nem használja a kezét. Úgy látszik, primitív ál apotba esett vissza. Furcsa, ugye? 
 	Éreztem, hogy Phyl is Patterson rám támaszkodik kissé, én pedig nyugtatólag a karjára tettem a kezemet. 
 	Miután Arthur Carmichael felhörpintette a tejet, ismét nyújtózkodott egyet, azután nyugodt, zajtalan léptekkel visszament az ablak mel ett levő székéhez, rákuporodott és onnan pislogott ránk. 
 	Miss Patterson kihívott bennünket a folyosóra. Egész testében remegett. 
 	– Dr. Carstairs! – kiáltotta. – Ez nem ő... ez a valami odabent nem Arthur! Éreznem, tudnom kel ene... 
 	Szomorúan csóváltam a fejem. 
 	– Miss Patterson, az agy furcsa dolgokra képes. 
 	Beval om, az eset teljességgel elképesztett szókatlan vonásaival. Bár ezelőtt soha nem láttam a fiatal Carmichaelt, volt valami különös a viselkedésében, ami emlékeztetett valakire vagy valamire, de nem" tudtam meghatározni, hogy mire. 
 	Azon az estén nagyon csendesen költöttük el a vacsoránkat. A társalgás terhét Lady Carmichael el közösen 
 	vál altuk 
 	magunkra. 
 	Amikor 
 	a 
 	hölgyek
 	visszavonultak, Settle megkérdezte, mi a véleményem a háziasszonyról. 
 	– Be kel val anom, egyáltalán nem tetszik nekem, pedig nincs rá különösebb okom. Biztosan igaza van, keleti vér folyik az ereiben és szembeszökő okkult képességekkel rendelkezik. Elképesztő delejes erő árad ebből az asszonyból. Úgy tűnt, Settle mondani akar valamit, de meggondolta magát, végül csak annyit jegyzett meg kurtán:
 	– Teljes mértékben a fiacskájának szenteli magát. 
 	Vacsora után megint átmentünk a zöld nappaliba. Éppen befejeztük 
 	a 
 	kávézást 
 	és 
 	a 
 	nap 
 	eseményeiről
 	beszélgettünk, amikor az ajtó előtt a macska szánalmas nyivákolásba kezdett. Senki nem figyelt rá, és miután kedvelem az ál atokat, kisvártatva felál tam. 
 	– Beengedhetem azt a szerencsétlen jószágot? –
 	kérdeztem Lady Carmichaeltől. 
 	Az arca nagyon sápadtnak tűnt. Feje finom mozdulatát beleegyezésnek vettem, odamentem az ajtóhoz és kinyitottam. A folyosó azonban üres volt. 
 	
 	– Különös, pedig meg mernék esküdni rá, hogy macskanyávogást hal ottam az imént – mondtam. 
 	Amikor visszamentem a székemhez, észrevettem, hogy mindnyájan behatóan figyelnek. Kissé. kényelmetlenül éreztem magam emiatt. 
 	Hamarosan aludni tértünk. Settle a szobámhoz kísért. 
 	– Megyan mindene, ami a kényelméhez szükséges? –
 	kérdezte. 
 	– Igen, köszönöm. 
 	Meglehetősen félszegen ál t előttem, tétovázni látszott, mintha mondani akarna valamit, de nem tudja rászánni magát. 
 	– Ha jól emlékszem, azt mondta, van valami hátborzongató ebben a házban. Mi az? Eddig úgy tűnik, minden rendben van – mondtam neki. 
 	– Csak nem azt akarja mondani, hogy derűsnek találja a házat? 
 	– Aligha, de az adott körülmények között ezt nem is lehet elvárni. Nyilván a nagy bánat vetíti rá az árnyékát az itt élőkre. Abnormális 
 	befolyás 
 	tekintetében 
 	azonban
 	kiál ítanám a szeplőtlen egészségügyi bizonyítványt. 
 	– Jó éjszakát és szép álmokat! – mondta váratlanul Settle. 
 	Bizony álmodtam is. Úgy látszott, Miss Patterson szürke macskája rátelepedett az agyamra. Az volt az érzésem, hogy egész éjszaka a szerencsétlen ál atról álmodom. 
 	Felriadtam 
 	álmomból 
 	és 
 	tüstént 
 	rájöttem, 
 	miért
 	foglalkoztatta képzeletemet ennyire erősen a macska. Az ál at szüntelenül ott nyávogott az ajtóm előtt. Ilyen zajban képtelenség volt aludni. Gyertyát gyújtottam, és odamentem az ajtóhoz. A szobám előtt a folyosón azonban egy teremtett lelket sem találtam, noha a nyávogás tovább folytatódott. Új elképzelésem támadt. A szerencsétlen teremtményt bezárhatták valahová, és képtelen kijutni onnan. Balra, ahol a folyosó véget ért, volt Lady Carmichael szobája. Jobbra fordultam tehát, de alig tettem néhány lépést, amikor a nyávogás újra felhangzott mögöttem. 
 	Azonnal megfordultam, és megint hal ottam a panaszos hangot, ezúttal tőlem jobbra. 
 	Megborzongtam, talán a huzatos folyosó volt az oka, és visszamentem a szobámba. Most már minden csendes volt, és hamarosan újra elaludtam. Pompás nyári napra ébredtem. 
 	Öltözködés közben az ablakomból megpil antottam éjszakai nyugalmam megzavaróját. A szürke macska lassan lopakodva osont keresztül a gyepen. Úgy véltem, támadásának célja az a kis madárraj, amely nem messze tőle szorgalmasan csiripelt és tol ászkodott. 
 	Ekkor nagyon különös dolog történt. A macska folytatta útját és elvonult a madarak között, bundájával csaknem súrolta tol azatúkat... de a madarak nem röppentek fel. 
 	Képtelen voltam magyarázatot találni rá, teljességgel felfoghatatlan volt az elém táruló látvány. 
 	A jelenet olyan mély benyomást tett rám, hogy nem tudtam magamba fojtani, és megemlítettem a reggelinél. 
 	– Tudja–e asszonyom, hogy nagyon furcsa macskája van? 
 	– kérdeztem Lady Carmichaeltől. 
 	Hal ottam, amint kattogó hangot hal atva csészéje többször hozzáütődik az aljához. Phyl is, Patterson tágra nyílt szemekkel, szaporán lélegezve, elkomorult arccal nézett rám. 
 	Pil anatnyi csend után Lady Carmichael kel etlenül jegyezte meg: – Ön bizonyára téved. Itt nincs semmiféle macska. 
 	Soha nem volt macskám. 
 	Világos volt, hogy bakot lőttem, ezért gyorsan témát váltottam. 
 	Azonban nem hagyott nyugodni a dolog. Miért jelentette ki Lady Carmichael, hogy nincs macska a házban? Talán Miss Pattersoné volt az ál at, és jelenlétét eltitkolták a ház úrnője előtt? Talán Lady Carmichael azt a fajta furcsa el enszenve táplálta a macskák iránt, amel yel olyan gyakran találkozni manapság? Nem tűnt túlságosan tetszetős magyarázatnak, de jobb híján be kel ett érnem vele. 
 	Betegünk ál apota még mindig változatlan volt Jómagam is alaposan 
 	megyizsgáltam, 
 	és 
 	közelebbről
 	tanulmányozhattam, mint előző este. Javal atomra lehetővé tették a számára, hogy olyan sok időt töltsön a családdal, amennyit csak lehet. Nemcsak abban reménykedtem, hogy így alkalmam nyílik jobban megfigyelni őt, hanem abban is, hogy a mindennapi élet megszokott ritmusa talán kicsiholja belőle az értelem szikráját. Magatartási azonban változatlan maradt. Csendes és jámbor volt, szel emileg tunyának tűnt, valójában azonban erősen és meglehetősen al attomosan figyelt. Nagy meglepetésemre szolgált a mostohaanyja iránti mélységes ragaszkodása. Miss Pattersont figyelembe sem vette, de Lady Carmichaelhöz mindig igyekezett olyan közel ülni, amennyire csak lehetett, és egyszer annak is tanúja voltam, amint szeretete kifejezéséül fejét az asszony vál ához dörzsöli. 
 	Határozottan aggasztott az eset. Az volt az érzésem, van valamilyen magyarázat az ügyre, ami azonban mind ez ideig elkerülte a figyelmemet. 
 	– Rendkívül furcsa ez az eset – mondtam Settle–nek. 
 	– Igen, valóban nagyon elgondolkodtató – válaszolta. 
 	Lopva rám nézett. 
 	– Mondja csak, barátom, nem emlékezteti önt valamire Arthur viselkedése? – kérdezte. 
 	Szavai kényelmetlenül érintettek, mert eszembe juttatták előző esti kalandomat. 
 	– Mire emlékeztetne? – kérdeztem. A fejét rázta. 
 	– Talán csak képzelődöm – dünnyögte. 
 	Ezzel a maga részéről befejezettnek tekintette a beszélgetést. 
 	Az eset egyre rejtélyesebbé vált. Lassan a rögeszmémmé lett, hogy időközben valahogy elsiklottam a megoldás mel ett, amely megyilágítana mindent. A kisebb horderejű
 	ügyben sem jutottam előre. A szürke macskával kapcsolatos zavaró jelenetre gondolok. Ilyen vagy olyan okból, ez a dolog lassan kezdett az idegeimre menni. Már szinte kizárólag macskákról álmodtam... és ál andóan hal ani véltem a nyávogásukat. Hel yel–közzel meg is pil antottam a távolban a gyönyörű ál atot. Rendkívül bosszantott az a tény, hogy valamilyen titok lappang körülötte. Egyik délután hirtelen elhatározással a lakájhoz fordultam felvilágosításért:
 	– Tudna nekem mondani valamit arról a macskáról, amelyet az imént láttam? 
 	– Sir, a macskáról? – kérdezte, nem kis megütközéssel a hangjában. – Nem volt itt... nincs itt a házban... macska? 
 	– Őladységének volt egy macskája. Nagyon kedvelte. El kel ett azonban pusztítani. Nagy kár érte, mert gyönyörű
 	ál at volt. 
 	– Egy szürke macska? – kérdeztem halkan. 
 	– Igen, uram. Perzsa macska. 
 	– És azt mondja, hogy el kel ett pusztítani? 
 	– Igen, uram. 
 	– Biztos benne, hogy elpusztították? 
 	– Egészen biztos. Öladysége nem hívhatta el az ál atorvost... ő maga végzett vele, nem egészen egy hete. A sárgalevelű bükkfa alatt van eltemetve. – Ezzel a lakáj kiment a szobából, magamra hagyva töprengéseimmel. 
 	Vajon miért jelentette ki olyan határozottan Lady Carmichael, hogy soha sem volt macskája? 
 	Az volt az érzésem, hogy ez a macskával kapcsolatos, látszólag jelentéktelen ügy valamilyen okból nagyon is fontos. Megkerestem Settle– t, és félrevontam. 
 	– Settle, kérdezni akarok öntől valamit. Látott és hal ott egy macskát ebben a házban vagy sem? 
 	Kérdésem egyáltalán nem lepte meg, inkább úgy tűnt, mintha már számított volna rá. 
 	– Hal ottam, de nem láttam – válaszolta. 
 	– De hát érkezésem napján, a gyepen, Miss. Pattersonnal! 
 	– kiáltottam. 
 	Szemrebbenés nélkül válaszolt. 
 	– Láttam Miss Pattersont, amint átvágott a pázsiton. Más semmit. 
 	Kezdtem kapiskálni a dolgot. – Akkor hát a macska... –
 	mondtam. Bólintott. 
 	– Látni akartam, hogy ön... minden befolyás–nélkül... hal ani fogja–e azt, amit mindannyian hal unk... 
 	– Akkor tehát valamennyien hal ják? 
 	Ismét bólintott. 
 	– Milyen különös! – mormoltam. – Eddig még soha sem hal ottam, hogy macska kísértett volna valahol. 
 	Beszámoltam neki mindarról, amit a lakájtól hal ottam. 
 	Nagyon csodálkozott: – Ez új a számomra, nem tudtam róla. 
 	– De hát mit jelentsen ez? – kérdeztem tanácstalanul. 
 	A fejét csóválta. – Azt csak az ég tudja! De beval om önnek, Carstairs, félek. Ez a... hang... roppant baljóslatúan hangzik. 
 	– Baljóslatúan? És ugyan kit fenyeget? – kérdeztem metsző hangon. 
 	Széttárta a kezét. – Azt nem tudom megmondani. 
 	Aznap este, vacsora után jöttem rá szavai értelmére. A zöld nappaliban ültünk, akárcsak érkezésem napján, amikor egyszer csak szűnni nem akaró nyávogás hangzott fel az ajtó előtt. Most azonban düh járta át a hangot – mérges, hosszasan elnyújtott, fenyegető nyivákolás volt hal ható. 
 	Amikor a szörnyű ricsaj abbamaradt, mintha csak egy macska mancsa rázta volna meg hevesen az ajtó sárgaréz pántját. 
 	
 	Settle felpattant. 
 	– Esküszöm, ez valóságos! – kiáltotta. Az ajtóhoz szaladt és kitárta. 
 	Nem volt ott semmi. 
 	Homlokát törölgetve jött vissza. Phyl is arca elfehéredett és egész testében reszketett, Lady Carmichael halálsápadt volt. Csak Arthur volt nyugodt és csendes. Összekuporodva ült, fejét mostohaanyja térdére hajtotta. 
 	– Miss Patterson rosszul étről panaszkodott, ezért felkísértem a szobájába. 
 	– Dr. Carstairs! Mit jelentsen ez? – sikoltotta. 
 	– Kedves hölgyem, még nem tudjuk. Azt hiszem azonban, hamarosan rá fogunk jönni. Önnek nem kel félnie. Meg vagyok győződve arról, hogy személy szerint önt nem fenyegeti veszély – mondtam. 
 	Kétkedve nézett rám. – Gondolja? 
 	– Biztos vagyok benne – feleltem határozottan. 
 	Emlékeztem rá ugyanis, milyen szeretettel dörgölőzött a macska a lábához, és egy percig sem kételkedtem abban, amit mondtam. A fenyegetés nem neki szólt. 
 	Aznap este jó ideig nem tudtam elaludni, végül nagy nehezen nyugtalan félálomba merültem, amelyből kaparó, recsegő hangra riadtam fel, olyasformára, mint amikor fékevesztetten tépnek, szaggatnak valamit. Kiugrottam az ágyból, és kirohantam a folyosóra. Ugyanabban a pil anatban lépett ki Settle is a szemközti szobából. A hang bal felől hal atszott. 
 	– Carstairs, hal ja? Ön is hal ja? – kiáltotta. 
 	Lady Carmichael ajtajához siettünk. Nem haladt el mel ettünk semmi és senki, de a zaj egyszeriben megszűnt. 
 	Gyertyáink 
 	sápadt 
 	fénye 
 	visszatükröződött 
 	Lady
 	Carmichael ajtajának csil ogó faburkolatáról. Egymásra néztünk. 
 	– Tudja, hogy mi volt az? – kérdezte suttogva. 
 	Bólintottam. – Macskakarmok téptek, szaggattak valamit. –
 	Megborzongtam. Hirtelen felkiáltottam és lej ebb tartottam a kezemben levő gyertyát. 
 	– Settle, nézzen csak ide! 
 	A fal mel ett ál ó szék kárpitozott ülését hosszú csíkokra szaggatták... 
 	Miután gondosan megyizsgáltuk, Settle rám nézett, és bólintott. 
 	– Macskakarmok – mondta mély lélegzetet véve. –
 	
 	Félreérthetetlen. – Szeme a székről a csukott ajtóra tévedt. 
 	– Tehát ő a fenyegetett személy. Lady Carmichael. 
 	Azon az éjszakán már nem jött álom a szememre. A dolgok odáig jutottak, amikor már tenni kel ett valamit. Azt gyanítottam, Lady Carmichael többet tud, mint amennyit hajlandó elmondani. 
 	Amikor másnap reggel a lady lejött reggelizni, halálsápadt volt, és csak ide– da tologatta a tányérján az ételt. 
 	Bizonyos voltam benne, hogy csupán vasakarata óvja meg az összeomlástól. Reggeli után kértem, váltson néhány szót velem. Tüstént a tárgyra tértem. 
 	– Lady Carmichael, okom van azt hinni, hogy ön nagyon komoly veszélyben van – mondtam. 
 	– Valóban? – kihívó nemtörődömséggel tette fel a kérdést. 
 	– Van ebben a házban valami, egy láthatatlanul jelen levő
 	Lény, amely nyilvánvalóan az el ensége. 
 	– Micsoda képtelenség! Egyáltalán nem hiszek az efféle ostobaságokban – mormolta szemrehányóan. 
 	– Az ajtaja mel ett ál ó széket csíkokra szaggatták tegnap éjszaka – jegyeztem meg szárazon. 
 	– Igazán? – Szemöldökét felhúzva igyekezett csodálkozást mímelni, de láttam, hogy nem hoztam a tudomására semmi olyasmit, amit már ne tudott volna. – Feltételezem, ez valami otromba tréfa. 
 	– Nem az volt – válaszoltam mély átérzéssel. – Azt akarom, mondjon el nekem... a saját érdekében... 
 	– Mit mondjak el? – vágott közbe türelmetlenül. 
 	– Mindent, ami megyilágíthatja ezt a rejtélyes ügyet –
 	mondtam komoran. 
 	Gúnyosan felnevetett. 
 	– Semmit sem tudok. Egyáltalán semmit – mondta. 
 	Hiába hívtam fel ismételten a figyelmét a rá leselkedő
 	veszélyre, nem változtatta meg az ál áspontját. Meg voltam győződve róla, hogy sokkal többet tud, mint bármelyikünk. 
 	Láttam azonban, hogy lehetetlen szóra bírni őt. 
 	Ezek után úgy döntöttem, hogy minden óvintézkedést megteszek, amit csak tudok, annyira biztos voltam benne, hogy az asszonyt nagyon is valóságos és közeli veszély fenyegeti. Settle és én este gondosan átkutattuk a szobáját, mielőtt lefeküdt. Megál apodtunk, hogy felváltva őrködünk a folyosón. 
 	Enyém volt az első, eseménytelen őrség, és három órakor Settle felváltott. Az előző éjszakámat álmatlanul töltöttem, ezért fáradt voltam, és azonnal elaludtam. Nagyon furcsa álmot láttam. 
 	Azt álmodtam, hogy a szürke macska ott ül az ágyam lábánál, és engem néz. Tekintetéből azt olvastam ki, hogy a teremtmény azt kívánja tőlem, hogy kövessem. Így is tettem, mire a hatalmas lépcsőházon át a ház túlsó szárnyába vezetett. 
 	Megál t 
 	az 
 	egyik 
 	ajtó 
 	előtt, 
 	amely 
 	a
 	könyvtárszobába nyílt. Odament az egyik könyvál ványhoz, és mel ső mancsait az alacsonyabban fekvő polcok egyikére helyezte, miközben ismét megindító tekintettel nézett rám. 
 	Ekkor a macska és a könyvtár semmivé foszlott, és arra ébredtem, hogy reggel van. 
 	Settle őrsége is eseménytelenül telt le. Barátom nagy érdeklődéssel hal gatta végig az álmommal kapcsolatos beszámolómat. Kérésemre megmutatta a könyvtárat, ami a legapróbb részletekig olyan volt, mint amilyet álmomban láttam. Még azt a helyet is meg tudtam mutatni, amelyet az ál at jelzett nekem utolsó, szomorú pil antásával, Mindketten döbbenten ál tunk. Hirtelen támadt, ötlettel lehajoltam, hogy elolvassam annak a bizonyos könyvnek a címét, amelyre a macska mutatott. Ekkor vettem észre, hogy az a sor foghíjas. – Innen hiányzik egy könyv! – mondtam izgatottan Settle–nek. Ö is lehajolt a polchoz. 
 	– Nicsak! Itt hátul egy szög lapul, ami kitépett egy darabot a kötetből, amikor kivették polcról. 
 	Gondosan leemelte a papírfoszlányt. Nem volt nagyobb néhány 
 	négyzetcentiméternél. 
 	Két, 
 	számunkra
 	jelentőségteljes szó volt rányomtatva: „A macska..." 
 	– Kiver a verejték! Ez rettenetes! – mondta Settle. 
 	– Bármit megadnék azért, hogy megtudjam, melyik könyv hiányzik innen. Gondolja, hogy ez lehetséges? –
 	kérdeztem. 
 	– Feltehetőleg van itt valahol egy katalógus. Talán Lady Carmichael... 
 	Megcsóváltam a fejemet. 
 	– Lady Carmichael semmit sem fog mondani önnek. 
 	– Gondolja? 
 	– Biztos vagyok benne. Mialatt mi csak találgatunk, a sötétben tapogatózunk, Lady Carmichael mindent tud és egy, csak általa ismert okból nem mond el nekünk semmit. 
 	Inkább hajlandó arra, hogy szörnyűséges kockázatot vál aljon magára, mint arra, hogy megtörje hal gatását. 
 	
 	A nap eseménytelenül telt el, olyannyira, hogy az engem már a vihar előtti csendre emlékeztetett. Az a furcsa érzésem támadt, hogy közel járok a rejtély megoldásához. 
 	Mindeddig sötétben botorkáltam, de tudtam, hamarosan látni fogok. Már csak szikrányi híja volt annak, hogy ez a titokzatos és rendkívül nyomasztó eset megyilágosodjék előttem. 
 	És mindez be is következett, mégpedig a lehető
 	legfurcsább módon. 
 	Aznap este, vacsora után szokás szerint a zöld nappaliban üldögéltünk. Senkinek sem volt kedve beszélgetni, valamennyien hal gatásba burkolóztunk. Olyan csend volt a szobában, hogy egy egérke szaladt keresztül a padlóján... 
 	Abban a pil anatban valami váratlan dolog történt. 
 	Arthur Carmiehael egyetlen hatalmas ugrással felpattant a székéről, és az izgalomtól reszkető testtel az egér nyomába eredt. Az ál atka eltűnt a faburkolat mögött, ő
 	pedig leguggolt a földre és onnan leselkedett utána. 
 	Szörnyű látvány volt! Soha semmi nem hatott rám ilyen bénítóan. Már nem kel ett tovább töprengenem, mire emlékeztet Arthur Carmiehael lopakodó járásával és furcsa, 
 	figyelő 
 	tekintetével. 
 	Rettenetes, 
 	hihetetlen, 
 	elképzelhetetlen magyarázat vil ant át az agyamon. Mint lehetetlent elutasítottam, de a gondolataimból nem tudtam kiűzni! 
 	Alig tudok visszaemlékezni arra, ami ezután történt. Minden olyan valószínűtlennek tűnt. Valahogyan felbotorkáltunk az emeletre, és kurtán jó éjszakát kívántunk. Féltünk egymás szemébe nézni, nehogy a másik tekintetében megerősítve lássuk saját félelmünket. 
 	Settle elhelyezkedett Lady Carmiehael ajtaja előtt. Elsőként ő vál alta az őrséget. Megegyeztünk abban, hogy hajnali háromkor felébreszt. Ezúttal nem féltettem különösebben Lady 
 	Carmichaelt, 
 	túlságosan 
 	lekötött 
 	fantasztikus
 	elméletem. Egyre csak azt mondogattam magamban, hogy ez lehetetlen, de az elmém megbabonázottan újra és újra visszatért rá. 
 	Ekkor hirtelen megtört az éjszaka csendje. Settle hangját hal ottam, amint engem szólít. Kiszaladtam a folyosóra. 
 	Settle teljes erejével döngette Lady Carmiehael, ajtaját. 
 	– Ördög vigye el ezt az asszonyt! Bezárkózott! – kiáltotta. 
 	– De... 
 	– Ember, ott van! Bent van vele! Nem hal ja? 
 	
 A 

 	bezárt 
 	ajtó 
 	mögül 
 	hosszan 
 	elnyújtott, 
 	dühös
 	macskanyávogás hal atszott. Ezt irtózatos sikolya követte... 
 	azután egy másik... Felismertem Lady Carmiehael hangját. 
 	– Az ajtó! Haladéktalanul be kel törnünk! Egy perc múlva már elkéstünk! – üvöltöttem. 
 	Nekivetettük a vál unkat a nehéz faszerkezetnek, és minden erőnkkel befelé nyomtuk. Az ajtó nagy reccsenéssel engedett, mi pedig csaknem beestünk a szobába. 
 	Lady Carmichael vérfürdőben feküdt az ágyán. Sosem láttam ennél szörnyűbb látványt. A szíve még vert, de a sebei irtózatosak voltak, a nyakáról cafatokban szaggatták le a bőrt... Alig jött ki hang a torkunkon. 
 	– Karmok... – Egész testemben reszkettem a babonás félelemtől. 
 	Amint visszanyertem lélekjelenlétemet, gondosan el áttam és bekötöztem a sebeket. Azt javasoltam Settle–nek, jobb lenne, ha a sérülések jel egét titokban tartanánk, főleg Miss Patterson előtt. Megszövegeztem egy táviratot, melyben kértem, küldjenek kórházi ápolónőt, és meghagytam, hogy amint 
 	a 
 	távíróhivatal 
 	kinyit, 
 	nyomban 
 	adják 
 	fel, 
 	sürgönyömet. 
 	Már hajnalodott. Kinéztem az ablakon, és letekintettem a pázsitra. 
 	– Öltözzön fel, és jöj ön ki velem. Lady Carmichael most már jobban lesz – mondtam hirtelen Settle–nek. 
 	Hamarosan elkészült és kimentünk a kertbe. 
 	– Mit akar csinálni? 
 	– Kiásom a macska hul áját – mondtam röviden. – Meg kel győződnöm valamiről... 
 	A szerszámkamrában találtam ásót, és haladéktalanul munkához láttam a nagy, sárgalevelű bükk alatt. Munkám végül eredménnyel járt. A feladat egyáltalán nem volt kel emes... az ál at már egy hete nem élt. Megláttam azonban azt, amit látni, akartam. 
 	– Ez a macska azonos azzal, amelyet ideérkezésemkor pil antottam meg – mondtam. 
 	Settle beleszimatolt a levegőbe. A tetemet még mindig körül engte a jel egzetes, keserűmandulára emlékeztető
 	szag. 
 	– Cián – mondta. 
 	Bólintottam. 
 	– Mire gondol? – kérdezte kíváncsian. 
 	– Amire ön is! 
 	
 	Elgondolásom nem volt újdonság a számára, láttam, hogy az ő fejében is megfordult már. 
 	– Lehetetlen! – dörmögte. – Teljességgel lehetetlen! – Ez el entmond a tudománynak... a természet törvényeinek... –
 	hangja elful adt a reszketéstől. – Az a szörnyűséges eset az egérrel tegnap este... – mondta. – De hát... ó, ez merő
 	képtelenség! 
 	– Lady Carmichael nagyon különös asszony – mondtam. –
 	Rendkívüli hipnotikus erővel rendelkezik. Ősei keletről jöttek. Tudhatjuk–e, hogyan használta fel ezeket az erőket egy héten át egy olyan gyenge idegrendszerű, jámbor természetű fiatalember el en, mint amilyen Arthur Carmichael? Settle, jusson eszébe, ha Arthur Carmichael az asszonyhoz kötődő idióta maradna, az egész birtok az övé és a fiáé lenne, akit, mint ön is említette, valósággal imád. És Arthur a napokban akart megnősülni! 
 	– De hát mi mit tehetünk, Carstairs? 
 	– Mindent el kel követnünk, hogy megóvjuk Lady Carmichaelt a bosszútól. 
 	Lady 
 	Carmichael 
 	lassanként 
 	jobban 
 	lett. 
 	Sebei
 	begyógyultak, már amennyire az az ő ál apotától elvárható volt a rettenetes támadás nyomait valószínűleg élete végéig viselnie kel majd. 
 	Soha nem éreztem magam tehetetlenebbnek. Titokzatos erő győzedelmeskedett felettünk, és valamennyien éreztük fenyegető jelenlétét. S bár a szörnyű baleset óta nem nyilatkozott meg újra, aligha tekinthettük ezt másként, mint hogy csak az alkalmas pil anatra vár. Szilárdan elhatároztam tehát, hogy amint Lady Carmichael mozgatható ál apotban lesz, haladéktalanul el kel távolítanunk Woldenből. Így halvány esély nyílt volna arra, hogy ez a rettenetes jelenség nem lesz képes követni őt. 
 	Lassan teltek a napok a birtokon. Szeptember 18–át tűztem ki Lady Carmichael elköltöztetése napjául. 
 	Szeptember 14–én reggel azonban válságosra fordult a helyzet. 
 	Settle és jómagam a könyvtárban a szerencsétlen asszony ál apotát tárgyaltuk meg éppen, amikor az egyik szobalány izgatottan rohant be a szobába. 
 	– Kérem, uram, jöj ön gyorsan! – kiáltotta. – Sir Arthur beleesett a tóba! Rálépett a csónakra, és az vele együtt besiklott a vízbe, felborult, ő pedig belezuhant a tóba. Az imént láttam az ablakból. 
 	
 	Azon nyomban kirohantam a szobából, Settle követett. 
 	Véletlenül Phyl is is éppen a közelben tartózkodott, és hal otta, mit mondott a szobalány, így ő is velünk futott. 
 	– Ne féljem, Arthur kitűnő úszó! – kiáltotta. 
 	Rossz előérzet kerített hatalmába, ezért még jobban igyekeztem. A tó felszíne mozdulatlan volt. Az üres csónak lassan sodródott a vízen, Arthur– nak azonban nyoma sem volt sehol. 
 	Settle levette a kabátját és a csizmáját. – Bemegyek érte! 
 	Ön szál jon be a másik csónakba és kotorásszon a csáklyával! A tó vize errefelé nem nagyon mély – mondta. 
 	Hosszú időn át keresgéltünk, mindhiába. Amikor már csaknem 
 	feladtak 
 	a 
 	reményt, 
 	rátaláltunk 
 	Arthur
 	Carmichaelre, és partra vonszoltuk látszólag élettelen testét. 
 	Amíg 
 	csak 
 	élek, 
 	nem 
 	fogom 
 	elfelejteni 
 	Phyl is
 	reményvesztett, gyötrődő arckifejezését. 
 	– Nem... nem... – képtelen volt kiejteni a szörnyű szót. 
 	– Nem, nem, kedvesem! Ne féljen, meg fogjuk menteni! –
 	kiáltottam. 
 	Magamban azonban álig reménykedtem. Arthur már csaknem fél órát töltött víz alatt. Beküldtem Settle–t a házba meleg takaróért és a többi szükséges holmiért, én pedig nekifogtam a mesterséges lélegeztetésnek. 
 	Több mint egy órán keresztül szorgoskodtunk, de a fiatalember semmi életjelet nem adott. Intettem Settle–nek, hogy váltson fel, én pedig odamentem Phyl ishez. 
 	– Attól félek, hiábavaló volt minden erőfeszítésünk. Arthuron már nem tudunk segíteni mondtam gyengéden. 
 	Egy pil anatig mozdulatlanul ál t, azután hirtelen Arthur élettelen testére vetette magát. 
 	– Arthur! Arthur! Gyere vissza hozzám! Arthur... gyere vissza... gyere vissza! – kiabálta.! 
 	A leány, hangja elnémult. Hirtelen megragadtam Settle karját. – Nézze! – mondtam. 
 	A vízbe ful adt férfi arcán halvány pír jeleni meg. A szívverését is érezni kezdtem. 
 	– Folytassa a lélegeztetést! Magához tér! – kiáltottam. 
 	Csodálatosan rövid idő elteltével Arthur kinyitotta a szemét. 
 	Azonnal észrevettem a különbséget. Tekintett értelmes, emberi tekintet volt. 
 	Arthur rámosolygott Phyl isre. 
 	– Ó, Phil ! Te vagy az? Azt hittem, csak holnap jössz –
 	
 	mondta alig hal hatóan. 
 	A leány nem mert megszólalni, de visszamosolygott a férfira. Arthur egyre növekvő megütközéssel nézett körül. 
 	– De hát hol vagyok? És milyen rosszul érzed magam! Mi történt velem? Üdvözlöm doktor! 
 	– Az imént csaknem megful adt – válaszolta komoran Settle. 
 	Sir Arthur elfintorodott. 
 	– Hal ottam, hogy rettenetes a halálból való visszatérés! De hát hogyan történt? Csak nem lettem alvajáró? 
 	Settle a fejét rázta. 
 	– Be kel vinnünk a házba – mondtam és néhány lépést tettem előre. 
 	Arthur csodálkozva nézett rám, – Dr. Carstairs jelenleg itt tartózkodik a birtokon... – jegyezte meg magyarázólag Phyl is. 
 	Sir Arthurt kétoldalról támogatva elindultunk a ház felé. A fiatalúr hirtelen felkapta a fejét, mintha eszébe jutott volna valami. 
 	– Mondja, doktor, ugye ez a kimerültség elmúlik tizenkettedikéig? 
 	– Tizenkettedikéig? Úgy érti, augusztus tizenkettedikéig? –
 	kérdeztem halkan. 
 	– Ma szeptember tizennegyedike van.– mondta Settle megütközve. 
 	– De hát... én azt hittem, augusztus nyolcadika van! Beteg voltam talán? 
 	Phyl is gyengéden megjegyezte:
 	– Igen, nagyon beteg voltál. 
 	Arthur a homlokát ráncolta. – Képtelen vagyok megérteni. 
 	Jól éreztem magam, amikor tegnap lefeküdtem... csak hát ez valójában nem tegnap este volt. Álmodtam azonban. 
 	Emlékszem, hogy álmomban... – Szemöldökét még jobban összehúzta, amint megpróbált visszaemlékezni. – Valami... 
 	hogy is volt? Valaki... valamilyen szörnyűséget tett velem... 
 	dühös és elkeseredett voltam... Azután azt álmodtam, hogy macska vagyok... igen, macska! Csuda tréfás, ugye? Az ál nom azonban nem volt valami vicces, inkább... 
 	borzalmas volt. De nem emlékszem rá tisztán. Amint megpróbálom felidézni, egyszeriben szétoszlik. 
 	A vál ára tettem a kezemet. – Sir Arthur, ne gondoljon rá. 
 	Örüljön, ha elfelejti – mondtam neki komolyan. 
 	Csodálkozva nézett rám, de beleegyezően bólintott. 
 	
 	Hal ottam, amint Phyl is megkönnyebbülten felsóhajt. 
 	Lassan odaértünk a házhoz. 
 	– Anya hol van? – kérdezte hirtelen Arthur. 
 	– Beteg volt – mondta pil anatnyi habozás után Phyl is. 
 	– Ó, szegény anya! Hol van! A szobájában? – kérdezte őszinte aggodalommal. 
 	– Igen, de jobb, ha most nem zavarja... 
 	A szavak az ajkamra fagytak. Kinyílt a nappal: ajtaja, és hosszú köntösében Lady Carmichael lépett ki az előcsarnokba. 
 	Tekintetét Arthurra szögezte, és ha láttam valaha a bűntudattól szenvedő, rémült arcot, akkor az övé az volt. A tébolyult rettegés annyira eltorzította a vonásait, hogy szinte már nem is volt emberi az arca. 
 	Arthur gyermeki ragaszkodással közeledett felé, 
 	– Hel o, anya! Szóval te is rosszul voltál? Igazán nagyon sajnálom. 
 	Az asszony elhúzódott előle, a szeme kitágult. Ekkor hirtelen felkiáltott, mint egy elkárhozott lélek, és a nyitott ajtón keresztül hátrazuhant. 
 	Odarohantam hozzá, föléje hajoltam, azután intettem Settle–nek. 
 	– Csitt! Csendesen vitesse fel, azután jöj ön le. Lady Carmichael meghalt. 
 	A doktor néhány perc múlva visszajött. 
 	– Mi történt? Mi okozta a halálát? – kérdezte
 	– Az ijedtség. Halálosan megijedt, amikor meg látta az életre kelt Arthur Carmichaelt. Vagy hívhatja istenítéletnek is, én szívesebben nevezném annak. 
 	– Úgy érti... – kezdte, majd hirtelen elhal gatott. 
 	Mélyen a szemébe néztem, és a doktor azonnal megértett. 
 	– Életet életért – mondtam jelentőségteljesen
 	– De... 
 	– Ó, tudom én, hogy milyen furcsa és előre nem látott esemény tette lehetővé, hogy Arthur Carmichael lelke visszatérjen a testébe. Ettől függetlenül Arthur Carmichaelt megmérgezték. 
 	Ijedten nézett rám. – Ciánnal? – kérdezte halkan. 
 	– Igen, ciánnal – válaszoltam. 
 	Settle és én soha nem beszéltünk feltételezésünkről. Nem valószínű, hogy bárki is elhitte volna. Hagyományos felfogás 
 	szerint 
 	Arthur 
 	Carmichael 
 	csupán
 	emlékezetkiesésben 
 	szenvedett, 
 	Lady 
 	Carmichael
 	
 	önkívületi ál apotában önnön torkát marcangolta szét, a szürke macska pedig csupán a képzelet játéka volt. 
 	Meg kel azonban emlékeznem két olyan tényről, amelyek számomra kétségkívül bizonyító erejűek. Az egyik a szétszaggatott szék a folyosón, Lady Carmichael ajtaja előtt. A másik még ennél is jelentősebb. Nemsokkal a történtek után ugyanis megtalálták a könyvtár katalógusát, és szorgos nyomozó munkát követően bebizonyosodott, hogy a hiányzó kötet egy nagyon régi és módfelett furcsa írásmű emberek ál atokká való átváltoztatásáról! 
 	Még valamit. Örömmel közlöm, hogy Arthur nem tud semmit e hátborzongató eseményekről. Phyl is szívébe zárta azoknak a heteknek a titkát. Biztos vagyok benne, soha nem is fogja felfedni azt hőn szeretett férje előtt, aki hívó szavára a halál küszöbéről tért vissza hozzá. 
 	A SZÁRNYAK HÍVÁSA
 	I. 
 	Silas Hamer zimankós, februári este hal otta meg először a hangjukat. Ő és Dick Borrow hazafelé tartottak Bemard Seldon, az idegszakorvos vacsorájáról. Borrow szokatlanul csendes volt, és Silas Hamer megkérdezte tőle, hogy mire gondol. Borrow válasza meglepte. 
 	– Arra gondoltam, a ma esti vacsorán részt vevő férfiak közül csak ketten igazán boldogok. Ez a kettő pedig, legyen az bármilyen furcsa, mi vagyunk. 
 	A furcsa szó nagyon is helyénvaló volt. Két férfi aligha különbözhetett volna jobban egymástól, mint Richárd Borrow, a szegénynegyedben keményen dolgozó lelkész és Silas Hamer, a jól táplált, önelégült férfiú, a közismert mil iomos. 
 	– Tudja, azt hiszem, ön az egyetlen elégedett mil iomos, akivel valaha találkoztam – morfondírozott Borrow. 
 	Hamer csendben maradt néhány pil anatig. Amikor újra megszólalt, a hangja egészen megyáltozott. 
 	– Nyomorúságos, didergő kis rikkancs voltam valaha. 
 	Emlékszem, akkoriban mennyire sóvárogtam mindaz után, amit most a magaménak mondhatok, a pénz nyújtotta kényelemért és luxusért, de sohasem a hatalomért. Pénzt akartam, de nem azért, hogy hatalmat szerezzek magamnak, hanem azért, hogy pazarlóan elköltsem –
 	
 	mégpedig magamra! Láthatja, nagyon őszinte vagyok. Azt mondják, pénzért nem lehet mindent megkapni. Nagyon igaz. Én azonban mindent meg tudok vásárolni, amit akarok. Ezért vagyok elégedett. Borrow, én materialista vagyok, ízig–vérig materialista! 
 	A kivilágított főútvonal fényei megerősítették ezt a hitval ását. Silas Hamer jól táplált testének körvonalát még jobban kidomborította a nehéz, szőrmebélésű kabát, és a fehér fény kihangsúlyozta az ál a alatti vastag tokát. A mel ette sétáló Dick Borrow sovány, aszketikus arcával, ábrándozó, és már–már fanatikus tekintetével éppen az el entéte volt. 
 	– Én viszont nem tudom megérteni önt – mondta erősen hangsúlyozva az utolsó szót Hamer. 
 	Borrow szelíden elmosolyodott. 
 	– Szegénység, nyomorúság, éhínség vesz körül, nap mint nap szembesülök a test valamennyi nyomorúságával! 
 	Mindezt azonban elnyomja a Látomás, amely megoltalmaz engem. Nem könnyű ezt megérteni annak, aki nem hisz a Látomásban, és ha nem tévedek, nem hisz benne. 
 	– Nem hiszek el semmit, amit nem láthatok, nem hal hatok és nem érinthetek meg – mondta egykedvűen Silas Hamer. 
 	– Hát igen, ez a különbség közöttünk. Nos, Isten vele, itt most elnyel engem a föld! 
 	Elérkeztek a földalatti vasútál omásnak a bejáratához, ahol Borrow elbúcsúzott tőle. 
 	Hamer egyedül ment tovább. Örült, hogy ezer az estén elküldte a kocsit, és a könnyű sétát választotta. A levegő
 	metszően hideg, csaknem fagyos volt, jólesően élvezte a szőrmebélésű kabát nyújtotta meleget. 
 	Mielőtt átment az úttesten, megál t egy pil anatra. Egy autóbusz pöfögött nehézkesen feljebb az úton. Hamer ráérősen ál dogált a járda szélén várta, hogy a jármű
 	elhaladjon mel ette. Igen csak sietnie kel ett volna ahhoz, hogy még át vághasson előtte, de a sietség visszataszító volt a számára. 
 	Közvetlenül mel ette az emberi faj zül ött egyede tántorgott le a járdáról. Hamer kiáltást és az autóbusz fékjének vészjósló csikorgását hal otta... és a következő pil anatban növekvő rémülettel, dermedten bámult az út közepén heverő mozdulatlan rongycsomóra. 
 	Varázslatos módon egyszeriben nagy embertömeg verődött össze körülötte, középpontjában két rendőrrel és a buszvezetővel. Hamer szeme elborzadva szegeződött arra az élettelen rongyhalomra, amely néhány pil anattal korábban még ember volt – akárcsak ő! Megborzongott, mintha valaki megfenyegette volna. 
 	– Főnök, ne okoj a magát, semmit se tudott vóna csinyáni. 
 	Ez mán mindenképpen kész vót – jegyezte meg a mel ette ál ó toprongyos alak. 
 	Hamer csodálkozva nézett rá. Őszintén szólva fel sem merült benne, hogy valamilyen módon megmenthette volna a férfit. Mint képtelenséget, el is vetette a gondolatot. 
 	Ugyan, ha bolond lett volna, hiszen akkor e pil anatban már lehet, hogy... Hirtelen abbahagyta az elmélkedést, és otthagyta a tömeget. Érezte, mennyire reszket a megnevezhetetlen és csil apíthatatlan rettegéstől. Kénytelen volt beval ani magának, hogy fél, borzasztóan fél a Haláltól... A Haláltól, amely irtózatos gyorsasággal és kérlelhetetlen biztonsággal egyformán sújt le gazdagra és szegényre... 
 	Megszaporázta lépteit, de az új, félelemmel teli őrzés nem maradt el tőle, hideg, nyirkos markával egyre jobban szorongatta. 
 	Csodálkozott magán, mert tudta, hogy nem gyáva. Arra gondolt, öt évvel ezelőtt nem támadt volna rá a félelem. 
 	Akkor persze az Élet még nem volt ilyen édes... Igen, pontosan erről van szó: az Élet szeretete volt a rejtély kulcsa. Az életöröm magasra lángolt benne, egyetlen fenyegetést ismert csak, a Halált, a nagy pusztítót. 
 	Letért a kivilágított főútvonalról. Magas falakkal övezett szűk köz kínált fel rövidebb utat ahhoz a térhez, amelyen műkincseiről híres háza Ál ott. 
 	A főútvonal zaja eltompult mögötte, majd megszűnt, csak lépteinek halk koppanását hal otta. 
 	Ekkor különös hangra lett figyelmes. Egy férfi furulyázott, aki a földön ült, és hátát a falnak támasztotta. Az utcai zenészek népes táborának egyik jeles képviselője volt, de miért választotta éppen ezt a furcsa helyet? Ilyen késő
 	éjszaka a rendőrség minden bizonnyal... Ekkor Hamer észrevette, hogy a férfinak nincsen lába. Két mankóját a falnak támasztotta közvetlenül maga mel ett. Hamer azt is megfigyelte, hogy nem furulyán játszik, hanem valamilyen különös zeneszerszámon, amelynek a hangja sokkal magasabb: és tisztább volt, mint a furulyáé. 
 	A férfi tovább játszott, nem figyelt fel Hamer közeledtére. 
 	
 	Fejét hátravetette, mintha muzsikája különösképpen fel elkesítette volna, és az örömteli, kristálytiszta hangok egyre magasabbra és magasabbra emelkedtek... 
 	Különös dal amot játszott, igazából nem is dal am volt, csupán egyetlen zenei frázis, kissé olyan, mint a Rienzi hegedűinek újra és újra ismétlődői lassan hömpölygő
 	dal ama, de ez hangjegyről hangjegyre, harmóniáról harmóniára 
 	haladt, 
 	mindig 
 	magasabbra, 
 	minden
 	alkalommal nagyobb és határtalanabb könnyedséget érve el. 
 	A muzsikus játéka semmihez sem hasonlított, amit Hamer valaha hal ott. Volt benne valami furcsa, valami lelkesítő... 
 	és felemelő... Egy: szer csak mindkét kezével vadul megragadta fal egyik kiszögel ését. Egyetlen dolognak volt csak tudatában... hogy lent kell maradnia… mindenáron lent kell maradnia... 
 	Hirtelen elhal gatott a zene. A férfi a mankó után nyúlt. Ö
 	pedig, Silas Hamer, őrültként markolássza a kőpil ért, azon egyszerű okból, meri az a képtelen érzése támadt.... 
 	micsoda abszurdum... hogy felemelkedik a talajról... hogy a muzsika felfelé ragadja őt... 
 	Felnevetett. 
 	Micsoda 
 	képtelen 
 	ötlet! 
 	Lába
 	természetesen egyetlen pil anatra sem hagyta el a talajt, mégis milyen furcsa hal ucináció! A mankók hangos kopogása hal atszott, a járdán, a nyomorék eltávozott. 
 	Addig nézett utána, amíg a férfi alakját elnyelte a homály. 
 	Milyen különös szerzet! 
 	Hamer lassú léptekkel folytatta útját. Nem tudta kiűzni a fejéből annak a furcsa és teljességgel lehetetlen érzésnek az emlékét, hogy a zeneszó hal atán egyszercsak eltűnt a lába alól a talaj... 
 	Azután hirtelen elhatározással megfordult, és abba az irányba sietett, amerre a muzsikus ment. A nyomorék nem juthatott messzire... hamarosan utói fogja érni. 
 	Amint megpil antotta a lassan imbolygó csonka alakot, rákiáltott. 
 	– Hé! Ál jon meg egy pil anatra! 
 	A férfi megál t, és mozdulatlanul várta, amíg Hamer lélekszakadva
 	eléje ért. A feje fölött lámpa égett, és megyilágította a vonásait. Silas Hamernek még a lélegzete is elakadt a meglepetéstől. Ennek a férfinak volt a legszebb arca, amelyet valaha látott. A korát nem tudta meghatározni. 
 	
 	Nem volt éppen ifjú, mégis a fiatalság volt az uralkodó jel egzetessége... fiatalság és szenvedélyes életerő. 
 	Hamernek nehezére esett beszélgetésbe elegyedni vele. 
 	– Nézze csak – kezdte sután –, szeretném tudni, mi az, amit az imént játszott? 
 	A férfi elmosolyodott... úgy tűnt, mintha mosolya boldogsággal árasztaná el a világot... 
 	– Egy régi dal am... nagyon régi dal am... Sok–sok éves... 
 	úgy is mondhatnám, sok évszázados. 
 	Szokatlanul tisztán és tagoltan beszélt, minden szótagot egyformán hangsúlyozva. Kétségkívül nem volt angol, és Hamer igencsak töprenkedett azon, hogy vajon milyen nemzetiségű lehet. 
 	– Ha nem tévedek, ön nem angol. Honnan érkezett ide? 
 	Ismét az iménti széles, örömteli mosoly tűnt fel a férfi arcán. 
 	– A tengerentúlról, uram. Régen... nagyon régen érkeztem ide. 
 	– Csúnya balesetet szenvedhetett. A közelmúltban esett meg a dolog? 
 	– Ó! Most már jó ideje annak, uram! 
 	– Balszerencse, ha valaki mindkét lábát elveszíti. 
 	– Jól van ez így – mondta nagyon halkan a férfi, és furcsa ünnepélyességgel nézett beszélgetőtársára. – Gonoszak voltak – tette hozzá jelentőségteljesen. 
 	Hamer egy shil inget ejtett a férfi tenyerébe, azzal sarkon fordult. Menet közben elgondolkodott, és nyugtalanság fogta el. „Gonoszak voltak. Milyen furcsa ilyet mondani! 
 	Bizonyára valamilyen betegség vagy műtét folytán veszíthette el a lábait, de... milyen különösen is hangzott ez a kijelentés! 
 	Hamer hazafelé vette útját. Hiába próbált elfeledkezni az éjszaka történtekről. Lefeküdt és hamarosan elborította az álmosság első hul áma. Hal otta, amint a közelben levő
 	toronyóra egyet üt. Egyetlen tiszta csendülés, utána csend lett... csend, amelyet ismerős hang tört meg... Hirtelen vil ant át agyán a felismerés, Hamer heves szívdobogást érzett. Az a férfi muzsikált valahol a közelben, aki abban a kis sikátorban játszott... 
 	A vidám, de lassú dal am tele volt örömteli hívással, ugyanaz a visszatérő kis zenei frázis ismétlődött... 
 	Hihetetlen, mormolta Hamer, ez hihetetlen! Hiszen ennek szárnyai vannak... 
 	Egyre tisztább és tisztább, egyre magasabb és magasabb hangon szólt a muzsika... minden egyes dal amív felemelkedett az előtte levő fölé, és őt is magával ragadta. 
 	Már nem küzdött tovább, elengedte magát... Fel... fel... A hanghul ámok egyre feljebb és feljebb vitték. Diadalmasan és felszabadultan, feltartóztathatatlanul törtek fölfelé. 
 	Feljebb, még feljebb... Már túl épték az emberi hang határát, de még mindig szólt a zene... szárnyalt, egyre szárnyalt... Vajon el fogják–e érni végső céljukat, az abszolút magasságot? 
 	Valami húzza... lehúzza őt. Valami, ami nagy, súlyos, és szűnni nem akaró. Kíméletlenül húzza... visszahúzza... 
 	lefelé... egyre lej ebb... 
 	Amikor magához tért, az ágyában feküdt, tekintete a vele szemben levő ablakra szegeződött. Ekkor nehezen és fájdalmasan zihálva kinyújtotta az egyik karját. A mozdulat szokatlanul fárasztónak tűnt számára. Nyomasztó volt az ágy puhasága, nyomasztóak voltak a nehéz függönyök is az ablakon, amelyek kizárták a fényt és a levegőt a szobából. Úgy érezte, hogy a mennyezet összepréseli. 
 	Fuldoklott, mintha fojtogatnák. Kissé megmoccant az ágynemű alatt, és az volt az érzése, hogy mindenek közül testének súlya a legnyomasztóbb... 
 	II. 
 	– Seldon, sürgősen szükségem van a –tanácsára! 
 	Seldon kissé hátrább tolta a székét az asztaltól. Azon töprengett, hogy vajon mi lehet a célja ennek a találkozásnak. Tél óta alig látta Hamert, és ezen az estén valamilyen meghatározhatatlan változást vett észre a barátján. 
 	– Az a helyzet, hogy meglehetősen aggódom magam miatt – mondta a mil iomos. 
 	Seldon elmosolyodott, amint az asztal fölött átpil antott a barátjára. 
 	– De hiszen majd kicsattan az egészségtől! 
 	– Nem erről van szó. – Hamer hal gatott néhány másodpercig, azután csendesen hozzáfűzte: – Attól félek, hogy megbolondulok. 
 	Az idegszakorvos hirtelen megnövekedett érdeklődéssel tekintett rá. Egy pohár portóit töltött magának, azután éles pil antást vetve a másikra, halkan megkérdezte: – Miért gondolja ezt? 
 	– Amiatt, ami velem történt. Valami hihetetlen és megmagyarázhatatlan dolog. Miután nem lehet igaz, biztosan én vagyok őrült. 
 	– Ne siesse el a dolgot! Kérem, mondjon el mindent –
 	kérte Seldon. 
 	– Nem hiszek a természetfelettiben – kezdte Hamer. –
 	Soha nem. is hittem. De az utóbbi időben különös dolgok történnek velem... Nos, jobb lesz, ha elejétől fogva elmondom a történteket. Múlt télen kezdődött, azon az estén, amikor önnél vacsoráztam. 
 	Ekkor röviden elmesélte annak a különös februári estének az eseményeit és a furcsa folytatást. 
 	– Ez volt mindennek a kezdete. Attól tartok, nem tudom megfelelően megmagyarázni önnek... mármint azt az érzést..., de mondhatom, igazán csodálatos volt! 
 	Semmihez sem hasonlítható, amit valaha éreztem vagy álmodtam. Nos, ez a különös dolog azóta is tart. Nem minden éj el, csak időnként fordul velem elő. Felhangzik a zene, és engem hatalmába kerít az érzés, hogy a magasba emelnek, és szárnyalok, egyre szárnyalok... azután egyszer csak szörnyű cibálást, rángatást érzek, valami visszaránt a földre, utána pedig a fájdalom, az ébredéssel együtt járó tényleges, fizikai fájdalom következik. Olyan, mint amikor magas hegyről ereszkedik le az ember... ismeri azt az érzést, amikor furcsán sajog az ember füle olyankor? Nos, valami ilyesmit érzek én is, csak fokozott mértékben... és a testem borzasztó súlyát... mintha összepréselnének és. 
 	fojtogatnának... 
 	Hirtelen abbahagyta a beszédet, majd kisvártatva így folytatta:
 	– A cselédek már azt hiszik, hogy megörültem. Nem tudom elviselni a fejem felett a tetőt és magam körül a falakat... A házam tetején, a szabad ég alatt rendeztettem be magamnak hálóhelyet, bútorok, szőnyegek és egyéb fojtogató holmik nélkül... De körben a házak csaknem ilyen rossz hatással vannak rám. Nyílt tájékot akarok, ahol lélegezni lehet... – Seldonra pil antott. – Nos, mit szól hozzá? Meg tudja ezt nekem magyarázni? 
 	– Hm. Rengetegféle magyarázatot találhatunk rá. 
 	Hipnotizálták vagy saját maga hipnotizálta magát. Rosszak az idegei. Az is lehet, hogy álmodott csupán. 
 	Hamer a fejét csóválta. – Egyik magyarázat sem megfelelő. 
 	– Vannak persze másfélék is – mondta lassan Seldon –, de ezeket általában nem fogadják el. 
 	
 	– Ön hajlandó hitelt adni nekik? 
 	– Mindent összevetve, igen. Sok minden van, amit nem értünk, amit nem tudunk megmagyarázni. Még sok mindenre rá kel jönnünk, és én a magam részéről azt hiszem, ehhez mindenekelőtt nyitottaknak kel lennünk. 
 	– Mit tanácsol, mit tegyek? – kérdezte Hamer rövid hal gatás után. 
 	Seldon fürgén előbbre hajolt. – Számos megoldás közül egyet. Hagyja el Londont, és keresse meg az ön „nyílt tájékát". Így talán abbamaradnak a nyomasztó álmok. 
 	– Ezt nem tudom megtenni – mondta gyorsan Hamer. –
 	Ugyanis már odáig jutottam, hogy nem tudok meglenni nélkülük. Jobban mondva, nem akarok meglenni nélkülük. 
 	– Ó, sejtettem, hogy így van. Akkor azt javaslom, hogy keresse meg azt a nyomorékot. Most mindenféle természetfeletti tulajdonsággal ruházza fel. Beszéljen vele, törje meg a varázst! 
 	Hamer ismét a fejét csóválta. 
 	– Miért nem? 
 	– Félek – mondta röviden Hamer. 
 	Seldon türelmetlen kézmozdulatot tett. – Ne higgyen el vakon mindent! Az a dal am, az a mindent elindító közeg, mihez hasonlít? 
 	Hamer dúdolni kezdett, és Seldon csodálkozó arccal hal gatta. 
 	– Mintha a Rienzi nyitányának egy részletére hasonlítana. 
 	Ebben 
 	tényleg van valami felemelő... Csodálatos, szárnyaló dal am. Engem azonban nem ragad el a földről! 
 	Nos, ami az ön repüléseit il eti, ezek mindig pontosan egyformák? 
 	– Nem, nem. – Hamer felélénkülve előbbre hajolt. Minden alkalommal kicsit többet látok. Nagyon nehéz ezt megmagyarázni. Tudja, tisztában vagyok vele, hogy mindig elérek egy bizonyos pontot... a zene visz oda... nem egyenesen, hanem hullámok egymást követő sorozatával, mindegyikük magasabbra jut, míg csak már nem lehet tovább menni. És én ott maradok mindaddig, amíg csak vissza nem rángatnak. Ez nem annyira hely, mint inkább ál apot. Egy idő után kezdtem megérteni, hogy a körülöttem levő dolgok arra várnak, hogy felfogjam őket. Gondoljon a kismacskára. Van szeme, de eleinte nem lát vele. Vak, és meg kel tanulnia látni. Nos, ez történt velem is. Halandó szememnek és fülemnek nem vettem semmi hasznát, de volt valami ezeknek megfelelő, amely azonban még nem fejlődött ki bennem... valami, ami egyáltalán nem testi volt. 
 	De apránként nőtt... fényt... azután hangot... később színeket érzékeltem. Mindezt persze nagyon bizonytalanul és kialakulatlanul. Valójában inkább csak tudtam a létezésükről, mint láttam vagy hal ottam ezeket. A fény volt az első, a fény, amely egyre erősödött és világosabb lett... 
 	azután nagy, vöröses homokhalmok tűntek fel... imitt–amott vizet lehetett látni, mintha csatornák lettek volna... 
 	Seldon mély lélegzetet vett. – Csatornák! Ez érdekes. 
 	Folytassa! 
 	– Ezek azonban nem fontosak... már nincs is semmi jelentőségük. Az igazán fontosat még nem voltam képes meglátni... de már hal ottam... Hangja, mint a suhanó szárnyaké... nem tudom megmondani, miért, de fenséges volt! Itt nincs semmi ehhez hasonló. Azután bekövetkezett a másik csoda... láttam... a Szárnyakat! Ó, Seldon, a Szárnyakat! 
 	– De hát miféle szárnyakat? Emberekét – angyalokét –
 	madarakét? 
 	– Nem tudom. Ezt nem láthattam... egyelőre. De a színük! 
 	Szárnyszín... ilyen itt a földön nincs nekünk... csodálatos szín. 
 	– Szárnyszín? – ismételte meg Seldon. – Mihez hasonlít? 
 	Hamer türelmetlenül legyintett. – Hogyan mondhatnám el önnek? Próbálja elmagyarázni egy vak embernek, hogy milyen a kék szín! Olyan szín, amilyet még soha nem látott... 
 	szárnyszín! 
 	– Nos? 
 	– Ez minden. Eddig jutottam el. A visszatérés azonban minden alkalommal rosszabb, fájdalmasabb volt. Ezt nem tudom megérteni. Meg vagyok győződve arról, hogy a testem soha nem hagyja el az ágyat. Azt is tudom, hogy azon a helyen, ahova eljutok, fizikailag nem vagyok jelen. 
 	De akkor miért olyan fájdalmas a visszatérés? 
 	Seldon szótlanul csóválta a fejét. 
 	– Egyszerűen rettenetes a visszatérés. Előbb a hívásnak engedelmeskedem... de azután fájdalom mar belém, és minden végtagomban, minden idegszálamban érzem a fájdalmat. A fülem pedig mintha szét akarna robbanni. 
 	Ekkor minden úgy nyom, mindennek a súlya rám nehezedik, elfog a bebörtönzöttség szörnyű érzése. Fényt, levegőt, szabad teret akarok magam körül – nyílt tájékot, hogy lélegezhessem! Féktelen szabadságvágy lesz úrrá rajtam. 
 	– Mi a helyzet azokkal a dolgokkal, amik eddig olyan sokat jelentettek az ön számára? 
 	– Ez az egészben a legrosszabb! Ugyanúgy, ha nem jobban, kedvelem ezeket, mint eddig. Úgy érzem viszont, hogy a kényelem, a luxus, a szórakozás éppen el enkező
 	irányba húz a Szárnyaktól. Ez a küzdelem ál andóan tart köztük, és nem tudom, hogyan fog végződni. 
 	Seldon csendben ült. Barátja elbeszélése valóban elég fantasztikusnak tűnt a számára. Érzékcsalódás, vad hal ucináció... vagy esetleg igaz lehetett? És ha igen, akkor miért éppen Hamer? Éppen ő, a materialista, aki annyira élvezi a test örömeit, és tagadja a lélek létezését. Úgy vélte, neki kel ett volna lennie az utolsónak, aki bepil antást nyerhet egy másik világba. 
 	Hamer aggódva tekintett rá. 
 	– Azt hiszem, nem tehet mást, minthogy vár. Várjon és nézze meg, hogy mi történik – mondta vontatottan Seldon. 
 	– Nem tudok! Mondom magának, hogy nem tudok! 
 	Tanácsából azt veszem ki, hogy nem értett meg engem. Ez a szörnyű küzdelem kettétép... ez a gyilkos, hosszan tartó harc... közöttük. 
 	– A test és a lélek között? – kérdezte Seldon. 
 	Hamer elgondolkodva bámult maga elé. – Azt hiszem, erről van szó. Akárhogy is, ez elviselhetetlen... Nem tudok tőle megszabadulni... 
 	Bemard Seldon ismét a fejét csóválta. Volt valami, amire nem talált magyarázatot. Tett még egy javaslatot. 
 	– Az ön helyében én megkeresném azt a nyomorékot. 
 	Hazafelé menet azonban ezt dünnyögte magában: –
 	Csatornák. Kíváncsi vagyok, hogy... 
 	III. 
 	Másnap reggel Silas Hamer új elhatározással lépett ki a házából. Úgy döntött, hogy megfogadja Seldon tanácsát, és megkeresi a nyomorékot. Magában azonban meg volt győződve a keresés hiábavalóságáról, hiszen a férfi úgy eltűnt, mintha csak a föld nyelte volna el. 
 	A kétoldalt meredező épületek elzárták a napfényt, és titokzatos sötétségbe vonták a sikátort. Csak egyetlen helyen, mintegy a felénél volt rés a falban. Az ezen keresztül beáramló aranyos fény földön ülő alakot világított meg különös ragyogással. Egy alakot... igen, a nyomorék muzsikus volt az! 
 	Hangszerét mankói mel ett a falnak támasztotta, és színes 
 	krétával 
 	a 
 	járdakövekre 
 	rajzolt. 
 	Rajza
 	megdöbbentően szép erdei tájat ábrázolt, hajladozó fák között bujkáló patakkal. 
 	Hamer kétségei ismét feltámadtak. Utcai zenész és rajzoló lenne csupán ez a férfi? Vagy több ennél... 
 	A mil iomos hirtelen elveszítette az önuralmát, hangosan és dühösen felkiáltott: „Kicsoda ön? Az Isten szerelmére, kicsoda ön?" –
 	A férfi mosolygó tekintete találkozott az övével. 
 	– Miért nem válaszol? Beszéljen, ember, beszéljen! 
 	Ekkor észrevette, hogy a férfi elképesztő gyorsasággal rajzol egy csupasz kődarabra... Néhány határozott vonás és óriási fák öltöttek testet. A sziklán... egy férfi ült... sípot fújt. 
 	A férfinak, szokatlanul szép arca... és kecskelábai voltak... 
 	A nyomorék keze gyors mozdulatot tett. A férfi még mindig a sziklán ült, de a kecskelábak eltűntek. A muzsikus szeme újra találkozott Hamerével. 
 	– Gonoszak voltak – mondta. 
 	Hamer megdöbbenve nézett rá. Az előtte levő arc ugyanis a képen levő arccal volt azonos, csak furcsán és hihetetlenül megszépült... 
 	Hamer megfordult és futni kezdett, végig a sikátoron, ki a ragyogó napfénybe, miközben szakadatlanul ismételte magában: „Ez lehetetlen. Lehetetlen... Bolond vagyok! 
 	Álmodom!" Tovább kísértette azonban az arc... Pán arca. 
 	Bement a parkba, és leült az egyik padra. Csendes, nyugodt óra volt, csak néhány dajka ült körülöttük a fák árnyékában, gyerekkel játszadoztak a zöld fűben, imitt–
 	amott férfiak pihentek, úgy hatottak, mint szigetek a tengerben. 
 	Szerencsétlen csavargók, gondolta. Ezek a szavak Hamer számára a nyomorúsággal jelentettek egyet. Most azonban hirtelen irigyelni kezdte őket... 
 	Úgy tűnt számára, hogy minden teremtett lény közül csupán ők szabadok. Alattuk a föld, felettük az ég, övék a világ, és szabadon vándorolnak benne... csak ők nincsenek bezárva és leláncolva. 
 	Vil ámként cikázott át rajta a felismerés: mindi ez idáig az verte 
 	béklyóba 
 	olyan 
 	kíméletlenül, 
 	amit 
 	annyira
 	bálványozott, és mindennél többre becsült – a gazdagság! 
 	Azt gondolta, ez a legfontosabb dolog a földön, és az arany teljesen a hatalmába kerítette. És íme, most rálelt az igazságra. A vagyona volt az, ami béklyók között tartotta... 
 	De csupán ennyi volna az egész? Vagy valamilyen mélyebb és hangsúlyozottabb igazság rejlik mögötte, amit idáig nem értett meg? A pénz ítélte volna rabságra, vagy inkább a pénz utáni sóvárgás? Saját maga teremtette bilincsekben vergődött, nem a gazdagság önmagában, hanem a gazdagság imádata béklyózta le. 
 	Most már világosan felismerte a két erőt, a materializmus elszánt erőszakosságát, amely bekerítette és körülvette, valamint az ezzel szemben ál ó tiszta, parancsoló hívást, amelyet magában a Szárnyak Hívásának nevezett el. 
 	Mialatt az egyik harcolt érte és belekapaszkodott, a másik megvetette a háborúságot, és nem alacsonyodott le a csatározáshoz. Csupán hívott... szüntelenül hívott... Olyan tisztán hal otta, mintha csak ezt mondta volna: „Nem tudsz megalkudni velem, mert én mindenek fölött ál ok. Ha követed a hívásomat, mindent fel kel adnod, és el kel szakadnod azoktól az erőktől, amelyek visszatartanak. Mert csak egy szabad lény követhet oda, ahová én vezetem... 
 	– Nem tudom megtenni! Képtelen vagyok rá! – kiáltotta Hamer. Néhányan megfordultak, és alaposan végigmérték. 
 	Tehát áldozatot kémek tőle, annak a feláldozását, ami a legdrágább a számára, amely már szinte részévé vált. 
 	És ekkor eszébe jutott a láb nélküli férfi... 
 	IV. 
 	– Miféle jó szerencse vezérelte ide? – kérdezte Borrow. 
 	A szegénynegyedben levő missziós épület valóban szokatlan háttér volt Hamer számára. 
 	– Sok szentbeszédet hal ottam. Mindegyik arról szólt, mennyi mindent lehetne tenni egy kis pénzzel. Azért, jöttem, hogy, megmondjam, tőlem, kaphat pénzt – mondta a mil iomos. 
 	– Igazán kedves öntől – mondta némi meglepetéssel a hangjában Borrow. – Nagy adományról van szó? 
 	Hamer fanyarul mosolygott. – Így is lehet mondani. Az utolsó pennyig mindenemről lemondok, amim csak van, 
 	– Micsoda? 
 	Hamer száraz, üzleti modorban hadarta el a részleteket. 
 	Borrow – nak zúgott a feje. 
 	– Ön... ön tehát azt akarja mondani, hogy a teljes vagyonát az East End szegényeinek adományozza, és engem jelöl ki vagyonkezelőnek? 
 	
 	– Úgy van! 
 	– De hát miért... miért? 
 	– Nem tudom megmagyarázni – mondta halkan Hamer. –
 	Emlékszik februári beszélgetésünkre a látomásaimról? 
 	Nos, újabb vízióim voltak. 
 	– Nagyszerű! – Borrow csil ogó szemmel hajolt előre. 
 	– Egyáltalán semmi nagyszerűről nincs szó – mondta komoran Hamer. 
 	– Fikarcnyit sem törődöm az East End szegényeivel. 
 	Mindnyájan csak homokot akarnak szórni a gépezetbe. Ha valaki, én aztán szegény voltam, de kikászálódtam a nyomorból. Most azonban meg kel szabadulnom a pénzemtől, de ezek a mamlasz társaságok nem kapnak belőle. Ön olyan ember, akiben megbízhatom. Táplálja vele a testet vagy a lelket, nekem mindegy – lehetőleg azonban az előbbit. Én akkoriban nagyon éhes voltam, de ön tegye, amit jónak lát. 
 	– Soha. nem történt még ilyesmi – dadogta Borrow. 
 	– Mindent végérvényesen elrendeztem – folytatta Hamer. –
 	Az ügyvédek végre írásba foglalták rendelkezéseimet, én pedig aláírtam minden okmányt. Mondhatom önnek, alaposan el voltam foglalva az elmúlt két hétben. A vagyontól csaknem olyan küzdelmes megszabadulni, mint amilyen nehéz megszerezni. 
 	– De hát... csak megtartott magának valamennyit? 
 	– Egyetlen pennyt sem – válaszolta kedélyesen Hamer. –
 	Il etve ez így nem teljesen igaz. Két penny lapul a zsebemben – kacagott fel Hamer. 
 	Elbúcsúzott megdöbbent barátjától, és kisétált a misszió épületéből a szűk, rossz szagú utcákra. Az imént még oly vidáman kimondott szavak most a veszteség fájó érzésével visszhangoztak: 
 	„Egyetlen 
 	pennyt 
 	sem!" 
 	Óriási
 	gazdagságából nem tartott meg semmit. Most félt... bizony félt a szegénységtől, az éhezéstől és a hidegtől. Az áldozatvál alás nem nyújtott számára vigasztalást–
 	Viszont tudatában volt annak, hogy a fenyegetés elmúlt, már nem nyomasztotta semmi. Letépte láncait. Ez ugyan megsebezte és meggyötörte, de a szabadság látomása erőt adott neki. Testi szükségletei eltompíthatják ugyan a Hívást, de nem némíthatják el soha, mert tudta, hogy ez a halhatatlansághoz vezető út része. Csípős szél fújt. Fázott. 
 	A hideg átjárta tagjait, és az éhség is mardosta már a gyomrát, mert teljesen megfeledkezett az ebédjéről. Ez előrevetítette a jövőjét. Hihetetlen, hogy mindenről lemondott, a gondtalan életről, a kényelemről, az oltalmazó melegről! A teste kétségbeesetten rimánkodott... Ekkor ismét elöntötte a szabadság boldog és felemelő érzése. 
 	Hamer tétovázott kissé. Közel volt a földalatti ál omásához. 
 	A zsebében két penny lapult. Hirtelen felötlött benne a gondolat, hogy ezen a pénzén elmegy a parkba, ahol két héttel ezelőtt a sziesztázókat látta. E hóbortos elképzelésen kívül nem volt semmi terve a jövőjét il etően. 
 	Most már tényleg azt hitte, hogy megőrült – ép eszű
 	emberek aligha tesznek olyat, mint amit ő tett. Ha azonban ez így van, akkor az őrültség csodálatos ál apot. 
 	Igen, most elmegy a parkba, ki a szabadba! 
 	Külön jelentőséget tulajdonított annak, hogy földalattival megy oda. A földalatti jelképezte számára a bezárt, béklyókkal teli élet borzalmait... Börtönéből szabadult rabként fog felmenni az óriási pázsithoz és a fákhoz, amelyek eltakarják a nyomasztó házak fenyegetését. 
 	A felvonó gyorsan és könyörtelenül repítette lefelé. Az ál omás levegője áporodott volt. A peron legvégén ál t meg, távol a tömegtől. Balra tőle sötéten tátongott az alagút nyílása, amelyből a szerelvény hamarosan előkígyózik. Úgy érezte, az egész helyet valamiféle alattomos, gonosz erő
 	uralja. Senki sem volt a közelében, az egyik széken kuporgó részeg suhancon kívül. 
 	A távolból már hal atszott a közeledő szerelvény fenyegető
 	zakatolása. A suhanc felál t a székéből, és tántorogva odacsoszogott Hamer mel é, megál t a peron szélén, és bebámult az alagútba. 
 	Ekkor – minden olyan gyorsan történt, hogy, szinte hihetetlen – a csavargó elvesztette az egyensúlyát, és lezuhant a peronról. 
 	Százféle gondolat suhant át Hamer agyán. Látta az autóbusz kerekei alatt fekvő, élettelen rongycsomót, és hal otta, amint a rekedt hang ezt kattogja: „Főnök, ne okoj a magát, semmit se tudott vóna csinyáni. Ekkor tudatára ébredt annak, hogy ezt az életet, ha egyáltalán még megmenthető, csakis ő mentheti meg. Senki más nem volt a közelben, és a szerelvény már csaknem befutott az ál omásra... Mindez vil ámként cikázott át az agyán. 
 	Csodálkozva 
 	tapasztalta, 
 	milyen 
 	kristálytiszták 
 	a
 	gondolatai. 
 	Egyetlen röpke másodperc ál t a rendelkezésére a döntéshez, ő azonban úgy érezte, nem képes legyőzni a Haláltól való félelmét. Rettenetesen félt. Ekkor a kanyarból szédítő gyorsasággal bukkant elő a szerelvény, amely képtelen volt idejében fékezni. 
 	Hamer egész testében reszketett. Hirtelen karjába kapta a fiatal fickót. Nem a lovagiasság késztette erre, hanem annak a szel emnek a parancsot hajtotta végre, amely áldozatot követelt tőle. Miközben maradék erejét megfeszítve a peronra lökte a suhancot, elesett. 
 	Félelme hirtelen megszűnt. Az evilági dolgok már nem tartották vissza többé. Megszabadult a béklyóitól. Egy pil anatig az volt az érzése, hogy Pán örömteli síp játékát hal ja. Ekkor... egyre közelebb és egyre hangosabban... 
 	minden mást elnyelve... szárnyak ezreinek boldog suhogása ölelte körül... 
 	AZ UTOLSÓ SZEÁNSZ
 	Raoul Daubreuil egy vidám dalocskát dúdolgatott magában, miközben a Szajna túloldalára igyekezett. Fiatal, jó külsejű, harminckét év körüli francia volt, és mérnöki diplomával rendelkezett. Időben érkezett meg a Cardonet utcába, és befordult a 17–es számú ház kapuján. A házmesterné kinézett a kuckójából és mogorván jó reggelt kívánt, a férfi kedvesen visszaköszönt neki. Felment a harmadik emeleten levő lakosztályba. Miközben várt, hogy csöngetésére ajtót nyissanak, ismét eldúdolta a rövid kis nótát. Raoul Daubreuil – nek ezen a reggelen nagyon jó kedve volt. Az ajtót egy idősebb asszony nyitotta ki, ráncos arca nyomban mosolyra derült, amikor meglátta, hogy ki a látogató. 
 	– Jó reggelt, monsieur! 
 	– Jó reggelt, Elise! – mondta Raoul. 
 	A férfi bement az előszobába, és lehúzta a kesztyűjét. 
 	– A madame vár rám, ugye? – kérdezte odavetve. 
 	– Hát persze, monsieur. 
 	Elise becsukta a bejárati ajtót és a férfi felé Fordult. 
 	– Monsieur, volna szíves bemenni a kis nappaliba, a madame perceken belül ott lesz. E pil anatban éppen pihen. 
 	Raoul szúrós pil antást vetett rá. 
 	– Talán nem érzi jól magát? 
 	– Még hogy jól!? – kelt ki magából Elise. Az asszony Raoul elé került, és kinyitotta előtte a kis nappali ajtaját. A férfi bement, ő pedig követte. 
 	
 	– Jól?! Na hiszen! – csattant fel újra. – Szegény báránykám, ugyan hogyan is lehetne jól? Szeánszok, szeánszok, mindig csak azok a szeánszok! Ez nem helyes... nem természetes... nem ezt szánta nekünk az Isten. Én bizony nyíltan megmondom, ez nem más, mint az ördöggel való cimborálás. 
 	Raoul csil apítóan megveregette az asszony vál át, 
 	– Ugyan, ugyan, Elise! – mondta nyugtatólag. – Ne izgassa fel magát, és ne tulajdonítson minden olyasmit az ördög művének, amit nem ért meg. 
 	Elise kétkedve csóválta a fejét. 
 	– Nos, monsieur, felőlem mondhat, amit akar, én mégsem tudok kiegyezni ezzel a dologgal. Nézze csak meg a madame– t, minden nap sápadtabb és soványabb, nem is beszélve a szűnni nem akaró fejfájásáról. 
 	Elise mindkét kezét az ég felé emelve így folytatta: – Nem, nem és nem! Nem jó ez a szel emesdi. Méghogy szel emek! Minden jóravaló szel em a Paradicsomban van, a többinek pedig a Purgatóriumban a helye. 
 	– Elise, a halál utáni életről való felfogása üdítően egyszerű
 	– mondta Raoul, miközben helyet foglalt. 
 	Az idős nő kihúzta magát. 
 	– Jó katolikus vagyok, monsieur. 
 	Keresztet vetett, odament az ajtóhoz és kezét a kilincsre téve megál t. 
 	– Monsieur, ha már összeházasodtak, ugye nem fog folytatódni... ez az istenkísértés? – kérdezte. 
 	Raoul barátságosan rámosolygott. 
 	– Elise, maga igazán hűséges teremtés, és valósággal rajong az úrnőjéért. Ne féljen, amint az úrnő a feleségem lesz, felhagy ezzel a „szel emesdivel". Attól fogva Madame Daubreuil nem tart több szeánszot. Elise arca felderült. 
 	– Igaz, amit mond? – kérdezte sóváran. A férfi komoly arccal bólintott. 
 	– Igen – mondta inkább magának, mint Elise–nek. – Ennek valóban véget kel vetni. Simone csodálatos adottsággal rendelkezik, és ennek bőségesen hasznát is vette, de most már eljátszotta a szerepét. Mint már maga is észrevette, Elise, napról napra sápadtabb és soványabb. A médium élete 
 	rendkívüli 
 	módon 
 	fárasztó, 
 	amel ett 
 	nagy
 	idegfeszültséggel jár. Elise, ugyanakkor az úrnője a legcsodálatosabb 
 	médium 
 	Párizsban, 
 	sőt 
 	egész
 	Franciaországban. A világ minden tájáról eljönnek hozzá, mert tudják, hogy nála szó sincs csalásról vagy szemfényvesztésről. 
 	Elise elégedetten horkantott fel e szavak hal atán. 
 	– Csalás! Nocsak! A madame még egy gyermeket sem tudna becsapni, akkor sem, ha akarná. 
 	– Ő egy igazi angyal – mondta hevesen a fiatal francia. –
 	És én... én mindent meg fogak tenni, hogy boldoggá tegyem. Hisz nekem? 
 	Elise kihúzta magát, és bizonyos keresetlen méltósággal azt válaszolta. 
 	– Monsieur, hosszú évek óta szolgálom a madame– t. A legteljesebb tisztelettel kijelenthetem, nagyon szeretem őt. 
 	Ha nem lennék meggyőződve róla, hogy annyira szereti Madame Daubreuil–t, mint ahogyan megérdemli, nos, uram, akkor gondolkodás nélkül darabokra tépném magát. 
 	Raoul felnevetett. 
 	– Bravó, Elise! Maga hűséges barát, és most már remélem, nem lesznek fenntartásai velem szemben, hiszen megmondtam, hogy a madame fel fog hagyni a szel emekkel. 
 	A férfi arra számított, hogy az öregasszony felderül e szavak hal atán, de legnagyobb csodálkozására a nő
 	komor maradt. 
 	– Monsieur – mondta elgondolkodva –, mi lesz akkor, ha a szel emek nem hagynak fel vele? 
 	Raoul csodálkozva nézett rá. 
 	– Hogy érti ezt? 
 	– Azt kérdeztem, mi lesz, ha a szel emek nem hagynak fel vele? – ismételte meg az iménti kérdést Elise. 
 	– Elise, én azt hittem, nem hisz a szel emekben. 
 	– De nem ám! – mondta makacsul Elise. – Ostobaság is hinni bennük. Mégis... 
 	– Nos? 
 	– Monsieur, nehezen tudom ezt megmagyarázni. Tudja, mindig azt hittem, hogy ezek a médiumok csupán afféle ügyes 
 	csalók, 
 	akik 
 	visszaélnek 
 	azoknak 
 	a
 	szerencsétleneknek a bizalmával akik elveszítik a hozzátartozójukat. De a madame nem ilyen. A madame jó és becsületes. 
 	Lehalkította a hangját, és félelemmel vegyes tisztelettel folytatta. 
 	– A dolgok pedig megtörténnek. Nincs benne semmi trükk, a dolgok egyszerűen megtörténnek és éppen ez az, amitől félek. Abban ugyanis egészen biztos vagyok, hogy ez nem helyes. Ez a természet és a Jóisten el en való vétek, és ezért valakinek meg kell majd fizetnie. 
 	Raoul felál t a székéből, odament az öregasszonyhoz, és megveregette a vál át. 
 	– Csil apodjék, kedves Elise! – mondta mosolyogva. –
 	Tudja mit? Hal gasson csak ide! Jó hírem van a maga számára. A mai lesz az utolsó szeánsz, ezután már nem lesz több. 
 	– Tehát akkor ma még van egy? – kérdezi gyanakodva az öregasszony. 
 	– Az utolsó, Elise, az utolsó! 
 	Elise kedvetlenül csóválta a fejét. 
 	– A madame nincs olyan ál apotban... – kezdte. 
 	Ekkor, félbeszakítván az öregasszony szavait kinyílt az ajtó, és egy magas, szőke nő lépett a szobába. Alakja nyúlánk és kecses volt, arca Botticel i Madonnájára hasonlított. 
 	Raoul szeme felragyogott, Elise pedig tapintatosan visszavonult. 
 	– Simone! 
 	A férfi megragadta az asszony mindkét kezét és csókokkal il ette őket.– Az asszony gyengéden suttogta a kedvese nevét. 
 	– Raoul, drága egyetlenem! 
 	A férfi újra kezet csókolt neki, azután fürkészve nézte a nő
 	arcát. 
 	– Simone, milyen sápadt vagy! Elise említette, hogy lepihentél. Szerelmem, csak nem vagy beteg? 
 	– Nem, nem vagyok beteg... – hangzott bizonytalanul a válasz. 
 	A férfi a szófához vezette az asszonyt, és leült mel é. 
 	– Akkor mondd el, mi a baj. 
 	A médium halványan elmosolyodott. 
 	– Azt fogod gondolni, hogy megbolondultam – suttogta. 
 	– Én? Hogy bolondnak tartanálak? Soha! Simone visszahúzta a kezét a férfi tenyeréből. 
 	Néhány pil anatig néma csendben ült és a szőnyeg mintázatát nézegette. Utána halk, kapkodó hangon azt mondta: – Raoul, én félek! 
 	A férfi várta a folytatást, de amikor az asszony nem szólt semmit, bátorítóan megkérdezte:
 	– Még hogy félsz? Ugyan mitől? 
 	– Félek... ez minden. 
 	
 	– De hát... 
 	A férfi aggódva nézett a nőre, aki gyorsan válaszolt a férfi kérdő pil antására. 
 	– Igen, tudom, hogy képtelenség, mégis ez a helyzet. 
 	Egyszerűen félek. Nem tudom, hogy miért vagy mitől, de egész idő alatt megszál ottan foglalkoztat az a gondolat, hogy valami szörnyűség fog történni velem... 
 	Az asszony mereven nézett maga elé. Raoul gyengéden átölelte. 
 	– Drágaságom, gyere, nem szabad kétségbeesned! 
 	Simone, tudom mi az, ami ennyire gyötör téged. A feszültség az, amely együtt jár a médium életével. 
 	Pihenésre ós nyugalomra van csupán szükséged. 
 	A nő hálásan tekintett a férfira. 
 	– Igen, Raoul, igazad van. Pihenésre és nyugalomra vágyom, 
 	Simone lehunyta a szemét, és befészkelte magát a férfi karjaiba. 
 	– És persze boldogságra – suttogta a férfi az asszony fülébe. 
 	Raoul még szorosabban karolta át a nőt, aki lehunyt szemmel feküdt a férfi oltalmazó ölelésében. 
 	– Igen, igen. Amikor így átölelsz, akkor biztonságban érzem magam. Elfeledkezem gyötrelmes életemről, a médium borzalmas sorsáról, Raoul, te sok mindenről tudsz, de még te sem tudod azt, hogy igazából mit jelent mindez számomra. 
 	A férfi érezte, hogy Simone teste megmerevedik. Az asszony kinyitotta a szemét, és ismét maga elé nézett. 
 	– Borzalmas dolog ülni a fogadószoba sötétjében és várni. 
 	Raoul, a sötétség irtózatos, mert ez az üresség, a nemtetszés sötétsége. Szándékosan fel kel adnod magad, hogy elvesszél benne. Nem tudsz semmiről és nem érzel semmit. Azután a lassú, fájdalmas visszatérés következik, az álomból való ébredés, és olyan fáradt... olyan rettenetesen fáradt vagy. 
 	– Tudom, tudom – suttogta Raoul. 
 	– Olyan nagyon fáradt... – mormolta ismét Simone. 
 	Egész teste elernyedt, amikor megismételte szavakat. 
 	– De hát te olyan csodálatos vagy, Simone! 
 	A férfi megragadta a nő kezét, kísérletet téve arra, hogy megossza vele lelkesedését. 
 	– Páratlan vagy... a legnagyobb médium, akit a világ valaha is ismert. 
 	Simone gyengén elmosolyodott ezen, és a fejét csóválta. 
 	– Igen, igen – erősítgette Raoul. 
 	A férfi ékkor két levelet vett elő a zsebéből. 
 	– Nézd, ez Roche professzortól, a Salpétriére – ről, ez pedig dr. Genirtől, Nancy–ból érkezett. Mindketten arra kérnek, hogy alkalmanként a jövőben is dolgozz velük. 
 	– Nem! – Simone felugrott. – Nem fogok több szeánszot tartani! Ezt be kel fejezni, véget kel vetni ennek az egésznek! Raoul, hiszen megígérted nekem. 
 	Raoul csodálkozva nézett rá. Simone egész testében reszketett, szemében mély elszánás tükröződött. A férfi felál t, és megfogta az asszony kezét. 
 	– Igen, igen. Ennek vége, ezt megbeszéltük. De annyira büszke vagyok rád, Simone, csupán ezért említettem ezeket a leveleket. 
 	A médium gyors, gyanakvó pil antást vetett rá. – Soha többé nem akarod, hogy szeánszot tartsak? 
 	– Nem, nem, legfeljebb akkor, ha te magad is szeretnéd, néha–néha, csak a régi barátok kedvéért... 
 	A nő azonban izgatottan félbeszakította. 
 	– Nem, nem, soha többé! Veszélyes! Érzem, hogy nagy veszély leselkedik rám! 
 	A homlokára szorította a kezét, és odament az ablakhoz. 
 	– Ígérd meg, hogy soha többé nem kel szeánszot tartanom
 	– szólt hátra valamivel nyugodtabb hangon. 
 	Raoul odament hozzá, és a vál ára tette a karját
 	– Drágaságom, megígérem neked, hogy a mai lesz az utolsó! Ezután soha többé nem kel szeánszot tartanod –
 	mondta gyengéden. 
 	– Hogyhogy a mai? – suttogta a nő. – Ó, igen, elfeledkeztem Madame Exe – ről! 
 	Raoul az órájára nézett. 
 	– Most már bármelyik pil anatban megérkezhet. Simone, ha nem érzed jól magad, talán... 
 	Simone azonban alig figyelt rá, a saját gondolataival volt elfoglalva. 
 	– Raoul, ő olyan furcsa asszony, annyira különös. Tudod, én... én csaknem rettegek tőle. 
 	– Simone! 
 	A nő érezte, hogy a férfi hangjában szemrehányás bujkál. 
 	– Tudom, tudom, olyan vagy, mint minden francia. Az anyaság szent a számotokra, és nem szép tőlem, hogy így érzek vele kapcsolatban amikor annyira gyászolja elvesztett gyermekét. De... nem tudom pontosan megmagyarázni, ez az asszony olyan hatalmas, olyan fenyegető a lénye... és a keze! Raoul, megfigyelted a kezét? Nagy és erős, akár egy férfié. 
 	Simone megborzongott és lehunyta a szemét. Raoul levette róla a karját, és csaknem fagyos hangon beszélt hozzá. 
 	– Simone, igazán nem tudlak megérteni. Neked, mint asszonynak valóban kizárólag részvéte volna szabad érezned egy másik asszony iránt akit a sors megfosztott egyetlen gyermekétől. 
 	Simone türelmetlenül legyintett. 
 	– Ugyan barátom, te vagy az, aki nem értés semmit! 
 	Ezeken a megérzéseken nem lehet segíteni. Amikor megláttam, az első pil anatban éreztem... 
 	Kétségbeesetten széttárta a karját. 
 	–…a félelmet! Emlékszel, milyen hosszi idő után egyeztem csak bele, hogy szeánszot tartsak neki? Biztos voltam benne, hogy valamilyen módon szerencsétlenséget hoz rám. 
 	Raoul vál at vont. 
 	– Holott valójában ennek éppen az el enkezője történt –
 	jegyezte meg hűvösen. – Valamennyi szeánszod teljes sikerrel járt. A kis Amelie szel eme tüstént irányítani tudott téged, és a materializációk valóban lenyűgözőek voltak. 
 	Roche professzornak igazán jelen kel ett volna lennie az utolsónál. 
 	– Materializációk – mondta halkan Simone. – Raoul, tudod, hogy fogalmam sincs arról, mi történik akkor, mialatt transzban vagyok. Igazán olyan csodálatosak ezek a megtestesülések? 
 	A férfi lelkesen bólintott. 
 	– Az első pár alkalommal a gyermek szel eme homályos ködgomolyag alakját öltötte, de az utolsó szeánsz alatt... 
 	– Igen? 
 	Raoul nagyon halkan beszélt. 
 	– Simone, az a gyermek, aki a legutóbbi szeánsz alkalmával megjelent előttünk, élő gyerek volt, húsból és vérből való. Még meg is érintettem – láttam azonban, hogy ezzel komoly fájdalmat okozok neked, ezért nem engedtem meg Madame Exe–nek, hogy hozzányúljon. Féltem, hogy elveszítheti az önuralmát, és ezzel árthat neked. 
 	Simone ismét az ablak felé fordult. 
 	
 	– Rettenetesen kimerült voltam, amikor felébredtem –
 	suttogta. – Raoul, biztos vagy benne... egészen biztos, hogy mindez helyes? Tudod, hogy a drága, öreg Elise azt gondolja, az ördöggel paktálok? 
 	Simone félénken elmosolyodott. 
 	– De hiszen tudod, hogy mi a véleményem – válaszolta komoly hangon Raoul. 
 	– Mindig is veszél yel járt behatolni az ismeretlen birodalmába, de nemes ügyet szolgálsz, mert ez a tudomány ügye. A tudománynak az egész világon voltak vértanúi, úttörők, akik megfizették az árát annak, hogy mások biztonságban léphessenek a nyomdokaikba. Immár tíz 
 	esztendeje 
 	dolgozol 
 	a 
 	tudományért 
 	irtózatos
 	idegfeszültség arán. Most már eljátszottad a szerepedet, mától fogva szabad leszel, hogy végre boldog lehess. 
 	Simone gyengéden rámosolygott a férfira, lassan helyreál t a nyugalma. Felnézett a faliórára. 
 	– Madame Exe késik. Talán el sem jön – sóhajtott vágyakozva. 
 	– Azt hiszem, el fog jönni. Kicsit siet az órád – mondta Raoul. 
 	Simone körüljárta a szobát, itt–ott megigazított egy–egy dísztárgyat. 
 	– Kíváncsi vagyok, ki ez a Madame Exe? Honnan jött, kiféle–miféle? Furcsa, hogy semmit sem tudunk róla –
 	jegyezte meg tűnődve. Raoul vál at vont. 
 	– A legtöbben nem szívesen fedik fel kilétüket, amikor médiumhoz fordulnak. Ez elemi elővigyázatosság –
 	jelentette ki. 
 	– Lehet, hogy így van – helyeseit Simone elgondolkodva. 
 	Ekkor a kezében tartott kis porcelánváza kicsúszott az uj ai közül, és darabokra tört a kandal ó kövezetén. Az asszony hirtelen Raoul feli fordult. 
 	– Láthatod, hogy nem vagyok magamnál Raoul, nagyon gyávának tartanál, ha azt mondanám Madame Exe–nek, hogy ma képtelen vagyok megtartani a szeánszot? 
 	– Simone, hiszen megígérted... – kezdte gyengéden. 
 	A médium egészen a falig hátrált. 
 	– Raoul, nem fogom megtartani, nem fogom! 
 	Megint ugyanazzal a gyengéd, de szemrehányó pil antással találta 
 	szemben 
 	magát, 
 	amitől 
 	egész 
 	testében
 	megborzongott. 
 	– Simone, ismersz engem, én nem törődöm a pénzzel. De az az összeg, amelyet ez a nő az utolsó szeánszért felajánlott, káprázatos, egyszerűen káprázatos! 
 	Az asszony dacosan közbevágott. 
 	– Vannak dolgok, amelyek fontosabbak, mint a pénz. 
 	– Minden bizonnyal – helyeselt mohón a férfi. – Éppen ezt mondom én is. De gondold csak meg, ez az asszony anya, aki elvesztette egyetlen gyermekét. Ha azonban valójában nem vagy beteg, és ez a viselkedés csupán szeszély a részedről... Nos, elvetheted egy gazdag nő hóbortját, de megtagadhatod–e egy anyának, hogy utoljára láthassa a gyermekét? 
 	A médium lemondóan tárta szét a két kezét. 
 	– Ó, hogy gyötörsz engem – suttogta. – Mégis neked van igazad. Megteszem, amit kívánsz, de most már tudom, éppen ez az, amitől félek... ez az asszony, anya! 
 	– Simone! 
 	– Raoul, léteznek bizonyos ősi erők. Legtöbbjüket elpusztította a civilizáció, de az anyaság mit sem változott az idők folyamán. Ál atok, emberek, e tekintetben egyformák. Az anya szeretete gyermeke iránt a világon semmivel sem hasonlítható össze. Nem ismer törvényt, könyörületet, mindent merészel, és lelkiismeret furdalás nélkül eltapossa azt, ami az útjába ál . 
 	Hirtelen abbahagyta a beszédet, zihálva kapkodta a levegőt, majd lefegyverző mosol yal az arcán a férfi felé fordult. 
 	– Raoul, tudom, hogy ma bolondos, kedvemben vagyok. 
 	A férfi megfogta az asszony kezét. 
 	– Drágám! Pihenj egy keveset, amíg a vendégünk megérkezik – mondta szelíden. 
 	– Rendben – válaszolta Simone. Rámosolygott a férfira, és kiment a szobából. 
 	Raoul néhány percre gondolataiba merült, azután odament az ajtóhoz, kinyitotta és átvágott a kis előszobán. Bement a túlsó oldalon levő szobába. Ez is nappali volt, hasonló ahhoz, mint amelyet az imént elhagyott, de ennek az egyik végén alkóv volt. Nagy karosszék ál t benne. Bejáratát nehéz, 
 	fekete 
 	bársonyfüggönyök 
 	keretezték. 
 	Elise
 	szorgosan rendezkedett a szobában. Két széket és kis, kerek asztalt tett az alkóv közelébe. Az asztalon csörgődob, kürt, papír és néhány ceruza hevert. 
 	– Ez lesz az utolsó szeánsz – mormolta Elise elégedetten. 
 	– Monsieur, bárcsak már túl lennénk rajta! 
 	
 	Ekkor éles hangon megszólalt a csengő. 
 	– Megérkezett a csendőrnő – morogta az öreg szolgáló. –
 	Miért nem megy inkább a templomba, hogy tisztességgel imádkozzék a kicsinyéért, és gyertyát gyújtson Szűz Máriának? A jóságos Isten ne tudná, hogy mi a legjobb nekünk? 
 	– Elise, nyisson ajtót! – mondta parancsoló hangon Raoul. 
 	Elise 
 	komoran 
 	végigmérte 
 	a 
 	férfit, 
 	de 
 	némán
 	engedelmeskedett. Néhány perc elteltével bevezette a látogatót. 
 	– Madame, azonnal szólok az úrnőmnek, hogy megérkezett. 
 	Raoul előbbre lépett, hogy kezet fogjon Madame Exe–szel. 
 	Simone szavai jutottak az eszébe. „Olyan hatalmas és fenyegető." 
 	Valóban megtermett asszonyság volt a látogató, és fekete színű gyászruhájában csak még hatalmasabbnak tűnt. 
 	Nagyon mély hangon szólalt meg:
 	– Monsieur, attól tartok kissé elkéstem. 
 	– Csupán pár percet – mondta mosolyogva Raoul. –
 	Madame Simone éppen lepihent. Sajnálattal kel közölnöm önnel, hogy távolról sincs jól, nagyon ideges és kimerült. 
 	Az asszony keze, amely az üdvözlő kézfogás után éppen elengedte a férfiét, hirtelen satuként szorította össze Raoul karját. 
 	– De megtartja a szeánszot, ugye? – kérdezte metsző
 	hangon. 
 	– Igen, madame. 
 	Madame Exe megkönnyebbülten roskadt le az egyik székbe, és meglazította sűrű, fekete fátylát. 
 	– Monsieur, el sem tudja képzelni, milyen csodálatosak és örömteliek számomra ezek a szeánszok. Drága kicsinyem! 
 	Amelie–m! Láthatom, hal hatom öt... sőt, talán még meg is érinthetem. 
 	Raoul parancsoló hangon szólalt meg. 
 	– Madame Exe, hogyan is tudnám megmagyarázni... 
 	semmilyen körülmények között nem tehet, olyat, amire nem adtam utasítást, különben súlyos tragédia következhet be. 
 	– Én kerülök veszélybe? 
 	– Nem ön, madame, hanem a médium. Kérem, figyeljen rám! A tudomány manapság már bizonyos mértékig meg tudja világítani ezeket a jelenségeket. Megpróbálom megmagyarázni 
 	önnek. 
 	Egy 
 	szel emnek 
 	a
 	
 	manifesztálódásához, megtestesüléséhez fel kel használni a médium fizikumát, ön látta a médium ajkai közül kiáramló párát Ez sűrűsödik össze és alakítja ki a szel em fizikai hasonmását. Azt hisszük azonban, ez az ektoplazma a médium tényleges alkotóeleme. Reméljük, hogy egy napon ezt be is tudjuk bizonyítani gondos mérések segítségével. 
 	Komoly nehézséget jelent viszont, hogy e jelenséggel való bármilyen érintkezés fájdalmat okoz a médiumnak, és komoly veszélyt jelent a számára. Ha valaki durván megragadná a materializálódott jelenséget, ezzel a médium halálát okozhatná. 
 	Madame 
 	Exe 
 	figyelmesen 
 	végighal gatta 
 	a 
 	férfi
 	magyarázatát. 
 	– Monsieur, ez valóban nagyon érdekes. Mondja, mikor jön el az az idő, amikor a materializáció olyan fokra jut, hogy képes lesz elszakadni szülőjétől, a médiumtól? 
 	– Madame, ez csupán spekuláció. 
 	Az asszony tovább makacskodott. 
 	– De egyáltalán nem lehetetlen. 
 	– Manapság teljes képtelenség. 
 	– De talán a jövőben sor kerülhet rá? 
 	A férfi megmenekült a válaszadástól, mert ebben a pil anatban Simone lépett be a szobába. Bágyadtnak és sápadtnak látszott, de nyilvánvalóan visszanyerte az önuralmát. Kezet fogott Madame Exe–szel, és Raoul észrevette, hogy közben enyhén megborzongott. 
 	– Madame, sajnálattal hal om, hogy rossz hangulatban van
 	– mondta Madame Exe. 
 	– Nem tesz semmit – mondta meglehetősen gorombán Simone. – Kezdhetjük? 
 	Leült az alkóvban levő karosszékbe. Ekkor azonban hirtelen Raoult kerítette hatalmába a félelem. 
 	– Nem vagy elég erős, drágám! Jobb lesz, ha ma nem tartjuk meg a szeánszot. Madame Exe meg fogja érteni. 
 	– Monsieur! 
 	Madame Exe méltatlankodva felál t. 
 	– Igen, igen, biztos vagyok benne, jobb, ha elhalasztjuk. 
 	– Madame Simone ígéretet tett nekem egy utolsó szeánszra. 
 	– Ez így is van, és én ál om a szavamat – helyeselt halkan Simone. 
 	– Madame, ezt el is várom öntől – mondta a másik asszony. 
 	
 	– Nem szegem meg a szavamat – jelentette ki fagyosan Simone. – Raoul, ne félj, végtére is, ez az utolsó alkalom, hála Istennek – fűzte hozzál gyengéden. 
 	Simone jeladására Raoul elhúzta az alkóv előtt a súlyos, fekete függönyöket. Az egyik széket Madame Exe–nek ajánlotta fel, a másikon ő maga foglalt helyet. Madame Exe azonban tétovázott. 
 	– Monsieur, bocsásson meg, nyilván tudja, hogy teljes mértekben hiszek az ön és Madame
 	Simone becsületességében. Ennek el enére, azért, hogy tanúságtételem még értékesebb legyen, bátorkodtam ezt elhozni magammal. Kézitáskájából egy köteg vékony zsineget vett elő. 
 	– Madame! Micsoda sértés! – kiáltotta Raoul. 
 	– Csupán elővigyázatosság. 
 	– Ismétlem, ez sértés! 
 	– Monsieur, nem értem az el enkezését. Ha nincs szó szemfényvesztésről, semmitől sem kel tartania – jelentette ki gőgösen Madame Exe. 
 	Raoul gúnyosan felnevetett. 
 	– Madame, biztosíthatom önt, nincs semmi okom a félelemre. Ha akarja, kötözze meg a kezemet és a lábamat. 
 	Szavai nem érték el a remélt hatást, Madame Exe közönyösen csupán ennyit mormolt:
 	– Köszönöm, monsieur – és kezében a zsineggel odalépett a férfihez. 
 	Simone hirtelen felsikoltott a függöny mögül. 
 	– Raoul, ne engedd, hogy ezt tegye! 
 	Madame Exe gúnyosan felkacagott. 
 	– A madame fél – jegyezte meg csípősen. 
 	– Igen, félek! 
 	– Simone, vigyázz, hogy mit mondasz! – kiáltotta Raoul. –
 	Madame Exe–nek nyilván az a benyomása, hogy sarlatánok vagyunk. 
 	– Meg kel tudnom az igazságot – mondta szigorúan Madame Exe. 
 	Az asszony gondosan odakötözte a férfit a székéhez. 
 	– Madame, gratulálnom kel a csomóihoz. Remélem, meg van elégedve? – kérdezte gúnyos hangon a férfi. 
 	Madame Exe nem válaszolt. Körbejárta a szobát, gondosan megyizsgálta a faburkolatot. Utána bezárta az előcsarnokba vezető ajtót, a kulcsot kivette a zárból és visszament a székéhez. 
 	– Most már kezdhetjük – jelentette ki leírhatatlan hangsúl yal. 
 	Teltek–múltak a percek. A függöny mögött Simone lélegzetvétele egyre zihálóbbá és szaggatottabbá vált, majd teljesen elhalt és nyöszörgéssorozat váltotta fel. 
 	Ezután rövid ideig ismét csend borult a szobára, amelyet a csörgődob hirtelen zörrenése tört meg. A kürtöt ismeretlen erő kapta fel az asztalról, és a földhöz vágta. Gúnyos nevetés hal atszott. Az alkóvot rejtő súlyos bársonyfüggöny kissé fel ebbent, és a nyíláson keresztül látni lehetett a médiumot, amint lehorgasztott fej el ül. Madame Exe hirtelen mély lélegzetet vett. Szalagszerű páracsík gomolygott ki a médium szájából, egyre sűrűsödött és fokozatosan formát öltött, egy kisgyermek alakját véve fel. 
 	– Amelie! Kicsi Amelie–m! – suttogta rekedten Madame Exe. 
 	A ködös alak tovább sűrűsödött. Raoul hitetlenkedve bámulta. Soha nem volt még ennyire sikeres a materializáció. Ezúttal minden kétséget kizáróan eleven, húsból–vérből való gyermek jelent meg előttük. 
 	Lágy gyermekhangon szólalt meg:
 	– Mama! 
 	– A gyermekem! Az én gyermekem! – sikoltotta Madame Exe. 
 	Az asszony félig felemelkedett ültéből. 
 	– Madame, legyen óvatos! – figyelmeztette Raoul. 
 	A materializált test tétovázott kissé, majd áthatolt a függönyön. Valóságos gyermek volt, két karját anyja felé nyújtotta. 
 	– Mama! 
 	– Ó! – kiáltotta madame Exe. Ismét felemelkedett ülőhelyéről. 
 	– Madame, a médium...! – kiáltotta riadtan Raoul. 
 	– Meg kel érintenem őt! – hörögte rekedten, Madame Exe. 
 	Egy lépést tett előre. 
 	– Madame, az Isten szerelmére, uralkodjék magán! –
 	ordította Raoul. 
 	A férfi most már nagyon megijedt. 
 	– Azonnal üljön le! 
 	– Kicsikém! Meg kel érintenem őt! 
 	– Madame, megparancsolom, hogy azonnal üljön le! 
 	A férfi reménytelenül vergődött kötelékében, mert Madame Exe jó munkát végzett, és így teljesen tehetetlen volt. A feltartóztathatatlanul 
 	bekövetkező 
 	szerencsétlenség
 	szörnyű előérzete kerítette hatalmába. 
 	– Madame, Isten nevében kérem, üljön le! Gondoljon a médiumra! – üvöltötte. 
 	Madame Exe harsány kacaj al fordult felé. 
 	– Mit törődöm én a médiummal? A gyermekemet akarom! 
 	– Ön megőrült! 
 	– Ez az én gyermekem! Az enyém! Húsom és vérem! A kicsinyem él és lélegzik, visszatért a halálból. 
 	Raoul megpróbált beszélni, de egyetlen szót nem tudott kinyögni. Az asszony megvadult, a szenvedélye elragadta. 
 	A kisgyermek ajkai újból szétváltak, és harmadszor is felhangzott:
 	– Mama! 
 	– Gyere, kicsim! – kiáltotta Madame Exe. 
 	Hirtelen mozdulattal karjába kapta a gyermeket. A függöny mögül
 	elviselhetetlen kínszenvedés hosszan elnyúló sikolya hal atszott. 
 	– Simone! Simone! – kiabált Raoul. 
 	Csak ködösen ért el a tudatáig, hogy Madame Exe elrohan mel ette, 
 	kinyitja 
 	az 
 	ajtót, 
 	azután 
 	már 
 	a 
 	lépcsőházban
 	visszhangzottak léptei. 
 	A függöny mögül még mindig hal atszott a szörnyű, elnyújtott sikoltás, amelyhez foghatót Raoul még soha sem hal ott életében, azután hátborzongató hörgéssel vége szakadt. Ekkor zuhanó test tompa puffanása következett. 
 	Raoul eszelősként próbált megszabadulni a kötelékétől. 
 	Örjöngésében véghezvitte a lehetetlent, puszta erejével elszakította a zsineget. Miközben nehézkesen lábra ál t, Elise rohant be sírva a szobába: – Madame! 
 	– Simone! – kiáltotta Raoul. 
 	Egyszerre rohantak oda az alkóvhoz és elhúzták a függönyt. Raoul hátratántorodott. 
 	– Istenem! Vörös... körös–körül minden csupa vörös –
 	hörögte. Elise reszkető hangon szólalt meg mögötte. 
 	– A madame halott! Tehát ez lett a vége! Monsieur, mondja el, mi
 	történt! A madame miért zsugorodott ennyire össze... 
 	miért csak feleakkora, mint volt? Mi történt vele? 
 	– Nem tudom – mondta Raoul. Hangja üvöltésbe csapott át. 
 	– Nem tudom! Nem tudom! De azt hiszem... meg fogok őrülni... Simone! Simone! 
 	S.O.S
 	I. 
 	– Ó! – mondta Mr. Dinsmead elismerően. 
 	Hátralépett és elégedetten vette szemügyre a kerek asztalt. A tűz fénye megcsil ant a hófehér, háziszőttes asztalterítőn, a késeken, a vil ákon és a többi étkezési kel éken. 
 	– Minden... a helyén van? – kérdezte Mrs. Dinsmead. 
 	Apró, hervadt asszony volt, színtelen arccal, hátrafésült, vékony szálú haj al. 
 	– Igen. Minden a helyén van – jelentette ki a férje túláradó kedélyességgel. 
 	Megtermett, görnyedt vál ú férfi volt, vörös parasztos arccal. 
 	– Limonádét készítsek? – kérdezte Mrs. Dinsmead, csaknem suttogva. 
 	A férje a fejét csóválta. 
 	– Teát. A tea minden tekintetben sokkal jobb. Nézz csak ki az ablakon. Szakad az eső és fúj a szél. Ilyen estéken jókora csésze forró tea il ik a vacsorához. 
 	Sokatmondóan kacsintott, azután ismét az asztalt nézegette. 
 	– Kiadós adag tojás, hideg marhahúskonzerv, kenyér és sajt. Ezt rendelem vacsorára. Rajta, készítsd el, mama! 
 	Charlotte a konyhában van, hogy segítsen neked. 
 	Mrs. Dinsmead felál t, és gondosan felgombolyította a kötéshez használt fonalat. 
 	– Igazán jó külsejű lány lett belőle. Bájos és csinos, mondhatom – dünnyögte az asszony. 
 	– Ó! Szakasztott az anyja, igaz? Indulj már, ne vesztegessük tovább az időt. 
 	A férfi halkan dúdolva körüljárta a szobát, azután kinézett az ablakon. 
 	Viharos volt az időjárás. Nem valószínű, hogy ma este látogatóink lesznek, mormolta magában, és ő is kiment a szobából. 
 	Körülbelül tíz perc múlva Mrs. Dinsmead lépett be, rántottástál al a kezében. Két leánya követte őt a többi étel el. Mr. Dinsmead és Johnnie fia alkotta a hátvédet. Az előbbi az asztalfőn foglalt helyet. 
 	– Azért, amit kapunk, és a többi – mondta tréfásan. – És áldott legyen a férfiú, aki a konzervet kitalálta. Szeretném tudni, 
 	mit 
 	csinálnánk, 
 	ha 
 	hel yel–közzel 
 	nem
 	fanyalodhatnánk konzervre olyankor, amikor a mészáros elfeledkezik heti látogatásáról? 
 	Ezzel nekilátott a marhahúskonzerv felszeletelésének. 
 	– Kíváncsi vagyok, kinek jutott eszébe felépíteni ide ezt a házat, mérföldekre mindentől. Egyetlen lelket sem látunk soha – jegyezte meg bosszúsan a leánya, Magdalen. 
 	– Nem. Soha egy lelket sem – helyeselt az apja. 
 	– El sem tudom képzelni, miért vetted meg, apa – mondta Charlotte. 
 	– Nem tudod, leányom? Nos, megyolt rá az okom, bizony megyolt. 
 	A férfi szeme lopva a felesége tekintetét kereste, de az asszony kerülte a pil antását. 
 	– Ebben a házban kísértetek is vannak. Semmi esetre sem aludnék itt egyedül – mondta Charlotte. 
 	– Teljes képtelenség. Soha nem láttál semmit, ügye? 
 	Ugyan, hagyd már el! – mondta az apja. 
 	– Talán nem láttam semmit, de... 
 	– De micsoda? 
 	Charlotte nem válaszolt, enyhén megborzongott. A szélroham az ablaktáblához csapdosta a nagy cseppekben zuhogó esőt, és Mrs. Dinsmead kanala nagy csörrenéssel a tálcára esett. 
 	– Csak nem vagy ideges, mama? – kérdezte Mr. 
 	Dinsmead. – Viharos az éjszaka, ez minden. Nem kel aggódnod, biztonságban vagyunk a kandal ónk mel ett, és odakintről egy lélek sem fog zavarni bennünket. Igazi csoda lenne, ha valaki betoppanna, csodák pedig nem történnek. 
 	Nem, csodák nincsenek – ismételte meg különös elégedettséggel. 
 	E szavak alig hagyták el az ajkát, amikor hirtelen kopogtattak az ajtón. Mr. Dinsmead kővé dermedt. 
 	– Hát ez micsoda? – motyogta. 
 	Mrs. Dinsmead halk, nyöszörgő hangot hal atott és szorosabbra húzta maga körül a kendőjét. Magdalen arca kipirult, odahajolt az apjához és azt mondta neki:
 	– Megtörtént a csoda. Jobb, ha indulsz és beengeded, bárki is az. 
 	
 	II. 
 	Húsz perccel korábban Mortimer Cleveland ködben és szakadó esőben vizsgálgatta az autóját. Micsoda pokoli balszerencse! Két defekt tíz percen belül. Most aztán itt ál mérföldekre mindentől Wiltshire kopár dombjainál. Az éjszaka közeledik és még csak kilátása sincs arra, hogy valamilyen védett helyre húzódhatna. Megérdemli, mert le akarta rövidíteni az utat. Bárcsak maradt volna a főúton! 
 	Most aztán itt vesztegelhet, a legjobb esetben lovaskocsik által járható úton, és fogalma sincs arról, van–e legalább egy falu a közelben. 
 	Kétségbeesetten nézett körül. Hirtelen fénysugarat pil antott meg fenn a domboldalon. A következő
 	másodpercben a köd elnyelte ugyan, de türelmesen várakozott és másodszor is látta a fényt felvil anni. Némi fontolgatás után otthogyta a kocsiját, és nekivágott a domboldalnak. 
 	Hamarosan kilábalt a ködből, és meglátta, hogy a fény kis házacska kivilágított ablakából származik. Ez mindenesetre fedett helyet jelentett. Mortimer Cleveland meggyorsította lépteit, leszegett fej el nekivágott a tomboló zivatarnak, amely láthatóan mindent elkövetett, hogy eltántorítsa a reményt adó fénysugár forrásától. 
 	Cleveland a maga szakmájában igazi híresség volt, noha az emberek nagy többsége kétségkívül nem ismerte sem a nevét, sem pedig tudományos eredményeit. Komoly szaktekintély volt a lélektan területén, és két kitűnő
 	tankönyvet írt a tudatalattiról. Tagja volt a Pszichikai Jelenségeket Kutató Társaságnak, és tanulmányozta az okkult tudományokat is, amennyiben összefüggésben voltak saját elgondolásaival és kutatási területével. 
 	Természeténél fogva rendkívüli módon fogékony volt az öt körülvevő légkörre, és céltudatos gyakorlással még jobban kifejlesztette ezt a vele született képességét. 
 	Amikor végre odaért a házacskához és bekopogtatott az ajtaján, izgalmat és fokozódó érdeklődést érzett, mintha csak valamennyi érzéke hirtelen felélénkült volna. 
 	Világosan hal otta bentről a hangok mormolását. 
 	Kopogtatására azonnal csend támadt, majd hátralökött szék jel egzetes zaját hal otta. A következő pil anatban tizenöt év körüli fiú nyitott ajtót neki. Cleveland a fiú vál a fölött egyenesen belátott a házba. 
 	Az elé táruló el enét valamelyik hol and festő enteriőrjére emlékeztette. Étkezéskor terített asztal, körülötte ül a család és mindent beragyog a kandal ó fénye. Az apa termetes férfi volt, az asztal egyik végén ült, vele szemben ijedt arcú, szürke hajú asszonyka foglalt helyet. A pontosan az ajtóval szemben ülő leány csodálkozó pil antást vetett Clevelandra, csészét tartó keze fél úton megál t az ajka előtt. 
 	Cleveland azonnal észrevette, hogy a leány nagyon szokatlan típusú, gyönyörű teremtés. Vörösarany haj keretezte az arcát, a szeme szürke volt. A szája és az ál a a Madonnát 
 	ábrázoló 
 	középkori 
 	olasz 
 	festményekre
 	emlékeztette. 
 	Egy másodpercig halálos csend volt, azután Cleveland belépett a szobába, és előadta kínos helyzetét. Amikor befejezte köznapi történetét, újabb hal gatás következett, amelyet már nehezebben lehetett megérteni. Végre az apa vonakodva felál t. 
 	– Sir, jöj ön be. – Mr. Cleveland, ugye ezt a nevet említette? 
 	– Igen – mondta mosolyogva Mortimer. 
 	– Ó, igen! Lépjen beljebb, Mr. Cleveland. Ilyen zord időben még a kutyát sem verik ki. Jöj ön ide a tűzhöz. Johnnie, nem csuknád be az ajtót? Csak nem akarsz ott ál dogálni egész éjszaka! 
 	Cleveland bement a házba és leült a kandal ó mel etti székre. Johnnie becsukta az ajtót. 
 	– Dinsmead a nevem – mondta a házigazda, aki maga volt a megtestesült szívélyesség. – A nejem és két leányom, Charlotte és Magdalen. 
 	Cleveland ekkor pil antotta meg először annak a leánynak az arcát, aki háttal ült neki. Látta, hogy éppen olyan szép, mint a testvére, de egészen másképp. Márványszerűen sápadt arca, fekete haja, finoman metszett sasorra és szigorú szája volt. Amolyan fagyos szépség volt, komoly, szinte vészjósló vonásokkal. Apja bemutatását főhajtással nyugtázta és átható, szinte kutató pil antással vette szemügyre a tudóst. Olyan volt, mintha felbecsülte volna, fiatal, józan eszének mérlegére helyezve a férfit. 
 	– Nos, Mr. Cleveland, mit szólna egy korty italhoz? 
 	– Köszönöm. Egy csésze tea pompás lenne – válaszolta Mortimer. 
 	Mr. Dinsmead habozott néhány pil anatig, azután egyenként felemelte az asztalról a csészéket és tartalmukat a teakannába öntötte. 
 	– Ez a tea már hideg – mondta gorombán. – Mama, csinálj másikat? 
 	Mrs. Dinsmead felpattant, és kisietett a kannával. 
 	Mortimernek az volt az érzése, az asszony örült, hogy kimehetett a szobából. 
 	Hamarosan visszajött a friss teával, és a váratlan vendéget elhalmozták ennivalóval. 
 	Mr. Dinsmead csak beszélt, beszélt. Közlékeny, és közvetlen volt, már szinte túlontúl fecsegőnek tűnt. Mindent elmondott magáról az idegennek. Nemrég ment nyugdíjba az építőiparból... igen, egész jól megélt belőle. Ö és a neje azt gondolták, jó lenne egy kis vidéki levegőt szívni, idáig soha nem éltek vidéken. Persze rossz időpontot választottak ki erre, az októbert és a novembert, de hát nem akartak várni. „Sir, tudja, mennyire bizonytalan manapság az élet." így azután megvették ezt a házikót. 
 	Még a legközelebbi település, is nyolc mérföldnyire van innen és tizenkilencre az, amit egyáltalán városnak lehet nevezni. Nem, nem panaszkodnak. A lányok kicsit unalmasnak találják itt az életet, de ő és a mama nagyon élvezik a nyugalmat. 
 	Csak beszélt, beszélt, Mortimert szinte hipnotizálta a szóáradat. Bizonyára csupán a családhoz, az otthonhoz való 
 	ragaszkodásról 
 	van 
 	szó. 
 	Mégis, 
 	valamilyen
 	meghatározhatatlan feszültség áradt az öt ember egyikéből, de nem tudta, hogy melyikből. De hát ez csacsiság, a saját idegei vezetik félre! A háziakat egyszerűen meglepte váratlan megjelenésével, ennyi az egész. 
 	Szóba hozta az éjszakai szál ás kérdését, és készséges választ kapott. 
 	– Mr. Cleveland, nálunk kel maradnia! Mérföldekre nincs semmi más a környéken. Fel tudunk kínálni önnek egy hálószobát, és bár a pizsamám valószínűleg kicsit bő lesz önnek, mégis jobb, mint semmi, a ruhái pedig reggelre megszáradnak. 
 	– Igazán nagyon kedves önöktől. 
 	– Semmiség az egész – mondta a másik szívélyesen. –
 	Most mondtam, hogy a kutyát sem zavarják lei ilyen éjszakán. Magdalen, Charlotte, menjetek fel, és hozzátok rendbe a szobát! 
 	A két leány kiment a szobából, Mortimer a feje fölött hal otta mozgolódásukat. 
 	– Igazán meg tudom érteni, hogy két olyan vonzó, ifjú hölgy, amilyenek az ön leányai, unatkoznak itt – mondta Cleveland. 
 	– Nagyon csinosak, ugye? – kérdezte nem kis apai büszkeséggel Mr. Dinsmead. – Nem hasonlítanak sem az anyjukra, sem pedig rám. Mi igazán egyszerű pár vagyunk, de nagyon ragaszkodunk egymáshoz, ezt bízvást ál íthatom, Mr. Cleveland. Igaz, Maggi? 
 	Mrs. Dinsmead kimérten elmosolyodott a kötése felett, majd újra belekezdett, kötőtűi buzgón csattogtak. Nagyon serényen dolgozott. 
 	Hamarosan közölték Clevelanddal, hogy a szoba elkészült. 
 	Mortimer ismét kifejezte köszönetét, és bejelentette lefekvésre vonatkozó szándékát. 
 	– Tettél melegvizes palackot az ágyba, Maggie? –
 	kérdezte Mrs. Dinsmead, hirtelen ráébredvén háziasszonyi kötelezettségeire. 
 	– Igen, mama, kettőt is – hangzott a válasz. 
 	– Helyes. Lányok, menjetek fel az úrral, és nézzétek meg, nincs–e még valamire szüksége – szólt Mr. Dinsmead. 
 	A lányok szó nélkül engedelmeskedtek. Odafönn Magdalen odalépett az ablakhoz és el enőrizte, jól be van–e zárva. 
 	Charlotte a mosdó felszerelésére vetett egy szigorú pil antást. Mindketten megál tak az ajtóban. 
 	– Jó éjszakát, Mr. Cleveland! Szüksége van még valamire? 
 	– Köszönöm, nincs, miss Magdalen. Szégyel em, hogy ilyen sok gondot okoztam mindkettőjüknek. Jó éjszakát! 
 	A leányok távoztak és becsukták maguk után az ajtót. 
 	Mortimer Cleveland egyedül maradt a szobában. Lassan, gondolataiba merülve levetkőzött. Miután felvette Mr. 
 	Dinsmead 
 	rózsaszín 
 	pizsamáját, 
 	összeszedte
 	átnedvesedett holmiját és kitette az ajtó elé, ahogyan a házigazdája kérte. Lentről felhal atszott Dinsmead hangja. 
 	Milyen fecsegő ez a férfi! Mindent összevetve, különös személyiség, de valójában az egész család körül volt valami furcsa... persze lehet, hogy csak képzelődött. 
 	Visszabal agott a szobájába és becsukta az ajtót. Megál t az ágya mel ett és elgondolkodott. Ekkor összerezzent. 
 	Az ágy mel etti mahagóni asztalt vastagon belepte a por. 
 	Három betű volt a porba írva: S. O. S. 
 	Mortimer megdöbbenve nézte az írást, alig akart hinni a szemének. Íme tétova gyanújának és rossz előérzetének a megerősítése. Tehát igaza volt, valami nincs rendben ebben a házban. 
 	S. O. S. Segélykérés. De hát kinek az uj a írta ezeket a betűket 
 	a 
 	porba? 
 	Magdalené 
 	vagy 
 	Charlotte–é? 
 	Emlékezett rá, hogy egy–két másodpercig mindketten itt ál tak, mielőtt kimentek a szobából. Melyikük keze ereszkedett le titokban az asztalhoz, hogy megrajzolja ezt a három betűt? 
 	Maga előtt látta a két lány arcát. Magdalenét, aki komoly és zárkózott volt és Charlotte–ét, úgy, ahogyan először pil antotta meg, csodálkozó, tágra nyílt szemmel, kifürkészhetetlen pil antással. 
 	Ismét odament az ajtóhoz és kinyitotta. Mr. Dinsmead hangjának harsogását már nem lehetett hal ani, a ház elcsendesedett. 
 	Magában erre gondolt: ma este már semmit sem tudok tenni. Nos... holnap reggel majd meglátjuk. 
 	III. 
 	Cleveland korán felébredt. Lement a nappaliba, azután kiment a kertbe. A reggel friss és csodaszép volt az eső
 	után. Valaki más is korán kelt. A kert végében Charlotte a kerítésre támaszkodva nézelődött a dombok felett. A férfi szíve szaporábban vert, amikor lement, hogy csatlakozzék a leányhoz. Titokban meg volt győződve arról, hogy Charlotte uj ai rajzolták a porba a segélykérő üzenetet. 
 	Amikor odaért hozzá, a leány feléje fordult, és jó reggelt kívánt neki. A tekintete nyílt és gyermeki volt, most semmiféle titkos célzás nem tükröződött benne. 
 	– Milyen szép a reggel! Az időjárás ma reggel éppen az el entéte a tegnap éjszakainak – mondta mosolyogva Mortimer. 
 	– Valóban így van. 
 	Mortimer letört egy ágat a mel ette levő fáról, és rajzolni kezdett vele a lába előtt a sima, homokos talajra. Először S, utána O, azután S betűt rajzolt, s közben figyelte a leányt. 
 	A megértés legcsekélyebb jelét sem tudta azonban felfedezni az arcán. 
 	– Tudja, hogy mit jelentenek ezek a betűk? – kérdezte hirtelen. 
 	Charlotte kissé meghökkent. – Nem ezeket továbbítják a hajók... például az óceánjárók, amikor bajba jutnak? –
 	kérdezte. 
 	Mortimer bólintott. – Valaki ezt írta az asztalomra tegnap este. Azt gondoltam, talán ön lehetett – mondta halkan. 
 	A leány a csodálkozástól tágra nyílt szemmel nézett rá. 
 	– Én? Ó, dehogy. 
 	Tehát tévedett. A férfit eltöltötte a csalódás keserű érzése. 
 	Biztos volt benne, annyira biztos. Nagyon ritkán fordult elő, hogy a megérzése félrevezette. 
 	– Egészen bizonyos benne? – makacskodott. 
 	– Igen. 
 	Megfordultak és lassan elindultak a ház felé. Úgy látszott, Charlotte töpreng valamin. A férfi néhány megjegyzésére figyelmetlenül válaszolt, majd hirtelen kapkodó, halk hangon beszélni kezdett. 
 	– Ez... olyan furcsa, hogy ezekről a betűkről, az S. O. S.–ről kérdezősködik. Persze nem én írtam a betűket, de... én is könnyen megtehettem volna. 
 	A férfi megál t és ránézett a leányra, aki sietve folytatta:
 	– Tudom, butaságnak hangzik, de úgy féltem, olyan rettenetesen féltem, és amikor tegnap este megjelent, úgy tűnt nekem, mintha... érkezése válasz volna valamire. 
 	– Mitől félt? – kérdezte gyorsan a férfi. 
 	– Nem tudom. – Nem tudja? 
 	– Azt hiszem... ez az egész a ház miatt van. Mióta itt vagyunk, a félelmem egyre jobban nő. Valahogy mindenki annyira másnak tűnik. Apa, anya és Magdalen, valamennyien megváltoztak. 
 	Mortimer nem szólalt meg azonnal, és amikor éppen mondani akart valamit, Charlotte azt kérdezte tőle:
 	– Tudja, hogy erről a házról azt beszélik, kísértetek látogatják? 
 	– 
 	Micsoda? 
 	– 
 	a 
 	férfi 
 	érdeklődése 
 	hirtelen
 	megsokszorozódott. 
 	– Igen, néhány évvel ezelőtt a házigazda meggyilkolta a feleségét. Csak a beköltözés után tudtuk meg. Apa azt mondja, ostobaság kísértetekről beszélni, de... én nem is tudom... Mortimer elgondolkodott kissé. 
 	– Mondja, ezt a gyilkosságot abban a szobában követték el, ahol az éj el aludtam? – kérdezte hirtelen. 
 	– Erről nem tudok semmi közelebbit – válaszolta Charlotte. 
 	– Kíváncsi vagyok... igen, erről lehet szó – mondta Mortimer, inkább magának, mint a leánynak. 
 	Charlotte értetlenül nézett rá. 
 	– Miss Dinsmead – mondta gyengéden Mortimer –, volt valaha oka azt feltételezni, hogy médiumi képességgel rendelkezik? 
 	A leány csodálkozva tekintett rá. 
 	– Tudja, azt hiszem, ön írta a segélykérést jelentő üzenetet a múlt éj el az asztalra. – Persze, öntudatlanul. A bűntény nyomokat hagy a légkörben, hogy úgy mondjam. Ön felidézte az áldozat élményeit és benyomásait. Olyan érzékeny lélek, mint ön, képes lehet erre? Esztendőkkel ezelőtt ő írhatta fel az S. O. S.–t az asztalra, és ön tegnap éj el öntudatlanul megismételte a tettét. 
 	Charlotte arca felderült. 
 	– Értem. Azt gondolja, hogy ez a magyarázat? A leányt behívták a házba. Mortimer magára maradt és fel–alá sétált 
 	a 
 	kerti 
 	ösvényen. 
 	Elégedett 
 	lehet–e 
 	a
 	magyarázatával? Fedi–e ez az általa ismert tényeket? 
 	Magyarázatul szolgál–e arra a feszültségre, amelyet a házba való belépésekor érzett múlt este? 
 	Talán igen, mégis megmaradt az a furcsa érzése, hogy előző esti felbukkanása valamilyen okból megdöbbenést keltett. Így érvelt magában: Nem elégedhetek meg a lélektani magyarázattal, ez elegendő lehet Charlotte esetében, de a többiekében nem. Johnnie kivételével az érkezésem mindannyiukat felizgatta. Akármi lehet az oka, Johnnie–nak nincs köze hozzá. 
 	Furcsa módon ebben teljesen biztos volt. E pil anatban Johnnde kijött a házacskából és odament a vendéghez. 
 	– Kész a reggeli. Nem jönne be? – kérdezte sután. 
 	Mortimer észrevette, hogy a kamaszfiú uj ai tele vannak foltokkal. Johnnie elkapta a pil antását, és nevetgélve megjegyezte:
 	– Tudja, mindig vegyszerekkel matatok. A papa néha nagyon dühös miatta. Azt akarja, hogy az építőipariba menjek, de én vegyész akarok lenni és kutatómunkát szeretnék végezni. 
 	A felettük levő ablakban megjelent Mr. Dinsmead termetes alakja. Szívélyesen mosolygott, de amikor Mortimer megpil antotta újraéledt benne a bizalmatlanság. Amikor Cleveland belépett a házba, látta, hogy Mrs. Dinsmead már helyet foglalt az asztalnál. Színtelen hangján jó reggelt kívánt Mörtimernek, akinek ismét az az érzése támadt, hogy az asszony valamilyen okból fél tőle. 
 	Magdalen jött be utoljára. Üdvözlésképpen odabólintott a férfinak, és leült vele szemben. 
 	– Jól aludt? Kényelmesnek találta az ágyat? – kérdezte tőle a leány. 
 	Magdalen nagyon komolyan, nézett Mortirner–re, és amikor a férfi udvariasan igent mondott, észrevette, hogy a leány arcán csalódottság suhant át. A tudós kíváncsi volt, vajon milyen választ várt tőle? 
 	A férfi odafordult a házigazdához. 
 	– Úgy látszik, a fiát érdekli a vegyészet, ugye? 
 	Valami nagyot csattant. Mrs. Dinsmead az asztalra ejtette a teáscsészéjét. 
 	– Ugyan, ugyan, Maggie! – mondta a férje. 
 	Mortimernek feltűnt, hogy figyelmeztető dorgálás volt a hangjában. Ezután a házigazda lelkesen ecsetelte az építőipar előnyeit, megemlítve, mennyire nem lehet megengedni fiatal fiúknak, hogy azt csináljanak, amit akarnak. 
 	Mortimer reggeli után kiment a kertbe és rágyújtott. 
 	Nyilvánvalóan eljött a távozás ideje. Odáig még csak ment a dolog, hogy menedéket kért éjszakára, de indok nélkül nem tudja meghosszabbítani a tartózkodását, és ugyan milyen indokot tudna felhozni rá? Mégis kifejezetten kedve el en való volt a távozás. 
 	Rátért a ház túlsó oldalán vezető ösvényre, s közben újra és újra átgondolta a helyzetet. Gumitalpú cipőjével jóformán semmi zajt nem ütött. A konyhaablak mel ett elhaladva meghal otta Dinsmead hangját, és a házigazda szavai tüstént felkeltették a figyelmét. 
 	– Ez bizony szép summa. 
 	Mrs. Dinsmead válaszolt valamit. A hangja túlságosan halk volt ahhoz, hogy Mortimer meghal ja, mit mond, de Dinsmead ezt válaszolta rájuk:
 	– Az ügyvéd azt mondja, közel hatvanezer font. 
 	Mortimernek nem ál t szándékában hal gatózni, de amit hal ott, nagyon elgondolkoztatta. Úgy tűnt a pénz említése kikristályosította a helyzetet, így vagy úgy, hatvanezer fontról volt szó, ettől az ügy világosabb... és egyben ocsmányabb lett. 
 	Magdalen jött ki a házból, de az apja azonnal beszólította, és a leány visszament. Hamarosan maga Dinsmead is csatlakozott a vendégéhez. 
 	– Ritka szép reggel – mondta kedélyesen. – Biztosan remek kocsija van. 
 	Meg akarja tudni, hogy mikor megyek el, gondolta magában Mortimer. 
 	
 	Hangosan ismételten köszönetet mondott a szívélyes vendéglátásért. 
 	– Szóra sem érdemes – mondta a házigazda. Magdalen és Charlotte karonfogva jöttek ki a házból, és a közelben levő padhoz sétáltak. A fekete és az aranyszőke haj együttesen tetszetős el entétet alkotott, és hirtelen ötlettől vezérelve Mortimer így szólt:
 	– Mr. Dinsmead, a leányai nagyon különböznek egymástól. 
 	A másik férfi éppen pipára akart gyújtani, de csuklója hevesen megrándult és elejtette a gyufát. 
 	– Úgy véli? Igen, azt hiszem, így van – szólt csendesen. 
 	Látta, hogy Dinsmead ránéz, tétovázik néhány pil anatig, azután elhatározásra jut. 
 	– Sir, ön nagyon okos. Igen, egyikük lelencházi gyerek. 
 	Kisbabaként vettük öt magunkhoz és sajátunkként neveltük fel. Neki magának a leghalványabb fogalma sincs a dologról, de hamarosan meg fogja tudni. – Felsóhajtott. 
 	– Örökségről van szó? – kérdezte halkan Mortimer. 
 	A másik gyanakodva nézett rá. Azután úgy döntött, hogy legjobb az őszinteség. A modora csaknem támadó jel eggel nyílttá és őszintévé változott. 
 	– Sir, nagyon furcsa, hogy ezt mondja. 
 	– Telepátia, nemde? – kérdezte mosolyogva Mortimer. 
 	– Sir, a helyzet a következő. Azért vettük őt magunkhoz, hogy lekötelezzük az anyát... igaz, hogy el enszolgáltatásért, mert csak akkoriban kezdtem dolgozni az építőiparban. 
 	Néhány hónapja egy hirdetésre lettem figyelmes az újságban, és úgy tűnt nekem, hogy az abban említett gyermek bizonyára a mi Magdalénánk. Felkerestem az ügyvédeket, mindenféléről elbeszélgettünk. Gondolhatja, hogy eleinte gyanakodtak, de most már mindent tisztáztunk. Jövő héten elviszem a leányt Londonba, addig nem tudhat meg a dologról semmit. Úgy látszik, az apja gazdag zsidó úriember volt, aki csak a halála előtt néhány hónappal 
 	értesült 
 	a 
 	leánya 
 	létezéséről. 
 	Detektívügynökséget bízott meg a felkutatásával, és minden pénzét ráhagyta, abban az esetben, ha sikerül megtalálni. 
 	Mortimer 
 	figyelmesen 
 	hal gatta 
 	Mr. 
 	Dinsmead
 	magyarázatát. Nem volt oka arra, hogy kételkedjék. Ez megmagyarázta 
 	Magdalen 
 	komor 
 	szépségét, 
 	zárkózottságát. Ámbár a történet önmagában igaz lehet, valamilyen titok húzódhat meg mögötte, gondoltam. 
 	
 	Mortimernek azonban nem ál t szándékában felébreszteni a másik gyanakvását, sőt éppen el akarta oszlatni azt. 
 	– Mr. Dinsmead, ez igazán nagyon érdekes történet. Sok szerencsét kívánok Miss Magdalennek. Mint szépséges örökösnő, nagyszerű élet előtt ál . 
 	– Bizonyára így lesz –de amel ett, hogy szép, még ritka jó leány is, Mr. Cleveland – helyeselt lelkesen az apa, meggyőző bizonyítékát adva őszinte szeretetének. 
 	– Nos, az lesz a legjobb, ha most már útnak indulok. Mr. 
 	Dinsmead, ismételten köszönetet kel mondanom rendkívül szívélyes vendéglátásáért. 
 	Házigazdája 
 	kíséretében 
 	bement 
 	a 
 	házba, 
 	hogy
 	elbúcsúzzék Mrs. Dinsmeadtől. Az asszony az ablaknál ál t, háttál feléjük, és nem hal otta meg, amikor beléptek. 
 	– Mr. Cleveland el akar búcsúzni tőled – mondta vidáman a férje, mire a feleség idegesen megfordult, és kiejtett valamit a kezéből. Mortimer felemelte és átadta neki. 
 	Körülbelül huszonöt évvel korábbi stílusban készült miniatűr volt, amely Charlotte–ról készült. Mortimer megismételte köszönő szavait az asszonynak. Ismét észrevette a félelmet az asszony szemében. 
 	A két leánytól nem tudott búcsút venni, de Mortimer szándékosan nem akarta kimutatni, hogy látni szeretné őket. Volt ugyanis egy elképzelése, amelyet be akart bizonyítani. 
 	A háztól körülbelül fél mérföldet gyalogolt az autójához, amikor az ösvény mel etti bokrok szétváltak, és Magdalen lépett ki eléje. – Beszélnem kel önnel – mondta. 
 	– Ez egyáltalán nem lep meg. Ön írta tegnap este az S.O.S. 
 	jelzést az asztalomra, ugye? – kérdezte Mortimer. 
 	Magdalen bólintott. 
 	– Miért tette? – kérdezte gyengéden Mortimer. 
 	A leány elfordult és az egyik bokor leveleit kezdte tépdesni. 
 	– Nem tudom, igazán nem tudom – bizonygatta. 
 	– Kérem, mondja meg – szólt Mortimer. Magdalen mély lélegzetet vett. 
 	– Gyakorlatias szemléletű vagyok, nem olyasvalaki, aki képzelődik és kitalál dolgokat. Tudom, hogy ön hisz a kísértetekben és a szel emekben. Én nem hiszek, és ha mégis azt mondom, hogy van valami rossz ebben a házban, akkor kézzelfogható rosszra gondolok, nem csupán a múlt visszhangjára. Akkor keletkezett, amikor ideköltöztünk. Napról napra rosszabb lett a helyzet, és apa is, anya is, Charlotte is egészen más, mint amilyen volt. 
 	– Johnnie is más? – vágott közbe Mortimer. 
 	Magdalen a férfira nézett, szemében érdeklődés csil ant fel. 
 	– Nem, most, hogy jobban meggondolom, azt kel mondanom, hogy Johnnie nem változott meg. Ö az egyetlen, akit mindez érintetlenül hagy. Tegnap este, a teánál is teljesen közönyös volt. 
 	– És ön? – kérdezte Mortimer. 
 	– Féltem... úgy féltem, mint amikor kisgyerek voltam... 
 	anélkül, hogy tudtam volna, mitől rettegek annyira. És apa is olyan gyanús volt... nincs más szó rá, minthogy gyanús. 
 	Éppen a csodákról beszélt, és én imádkoztam, csodáért imádkoztam és akkor ön kopogtatott az ajtón. 
 	Hirtelen abbahagyta a beszédet, és rápil antott a férfira. 
 	– Gondolom bolondnak néz – mondta kihívóan. 
 	– Nem, éppen el enkezőleg, nagyon is egészségesnek látszik. Minden egészséges ember megérzi, ha közvetlen veszély fenyegeti – mondta Mortimer. 
 	– Attól tartok, félreért engem. Én nem magam miatt féltem
 	– jelentette ki Magdalen. 
 	– Akkor ki miatt? 
 	Magdalen azonban ismét csak a fejét csóválta töprengve. –
 	Nem tudom. 
 	Azután így folytatta:
 	– Ösztönösen írtam le az S.O.S.–t. Az a képtelen gondolatom támadt, nem engedik majd meg, hogy beszéljek önnel... úgy értem, a többiek. Nem tudom, mire akartam kérni önt, és még most sem tudom igazán. 
 	– Ne törődjék vele. Megteszem, ami tőlem telik – mondta Mortimer. 
 	– Mit tud tenni? 
 	Mortimer halványan elmosolyodott. 
 	– Gondolkodni. 
 	A leány kétkedve nézett rá. 
 	– Igen, nagyon sokat lehet így tenni, többet, mint hinné. 
 	Mondja, közvetlenül a tegnap esti vacsora előtt hal ott valamilyen elejtett szót vagy megjegyzést, amely felkeltette a figyelmét? 
 	Magdalen vál at vont. – Nem hiszem – válaszolta. – Igaz, hal ottam, apa azt mondta anyának, hogy Charlotte a mama megelevenedett képmása, és ezen aztán furcsán nevetett, de hát... ebben nincs semmi rendkívüli, ugye? 
 	– Nincs, attól eltekintve, hogy Charlotte egyáltalán nem hasonlít az anyjára – mondta lassan Mortimer. 
 	Pár percre gondolataiba merült, majd amikor felpil antott látta, hogy Magdalen bizonytalankodva nézi őt. 
 	– Gyermekem, menjen haza, és ne aggódjék. Bízza rám az ügyet – mondta. 
 	A leány engedelmesen elindult a házacskához –vezető
 	ösvényen. Mortimer kissé tovább ment, aztán leheveredett a zöld gyepre. Lehunyta a szemét és hagyta, hogy a képsorok kötetlenül árasszák el az agyát. 
 	Johnnie! Ál andóan Johnnie–hoz tért vissza. Johnnie–hoz, aki teljesen ártatlanul felette ál t minden gyanúnak és cselszövésnek, de mégis ő körülötte forgott minden. 
 	Eszébe jutott a hangos csattanás a reggelinél, amikor Mrs. 
 	Dinsmead elejtette a csészét. Vajon mi izgathatta fel ennyire az asszonyt? Az elejtett megjegyzés arról, hogy a fiú mennyire szereti a vegyszereket? Abban a pil anatban Mr. Dinsmeadről nem is vett tudomást, de most tisztán látta, amint az ajka előtt félúton egyensúlyozza a teáscsészéjét. 
 	Ekkor 
 	gondolatai 
 	visszakanyarodtak 
 	Charlotte–hoz, 
 	ahogyan megpil antotta aznap este, amikor benyitott az ajtón. A leány az asztalnál ül, és csodálkozva nézett rá teáscsészéje karimája fölött. Ezt tüstént követte egy másik emlékkép. Mr. Dinsmeadé, amint egyik csészét a másik után önti ki, megjegyezve, hogy a tea kihűlt. 
 	Emlékezett a felszál ó gőzre. Bizonyára nem lehetett az a tea annyira hideg! 
 	Valami motoszkálni kezdett az agyában. Nem olyan régen, talán egy hónapja olvasott róla az újságban, hogy egy egész 
 	család 
 	mérgezést 
 	szenvedett 
 	kamaszfiuk
 	gondatlansága 
 	miatt. 
 	Az 
 	éléskamrában 
 	hagyott
 	arzéncsomag tartalma rácsepegett az alatta levő kenyérre. 
 	Az újságban olvasta. Valószínűleg Mr. Dinsmead szintén olvasta. Lassan kezdtek megyilágosodni a dolgok... 
 	Félórával később Mortimer Cleveland fürgén útnak indult. 
 	IV. 
 	Ismét vacsorához terítettek a házikóban. Lágy–tojás és disznósajtkonzerv volt vacsorára. Mrs. Dinsmead nagy teáskannát hozott magával a konyhából. A család elfoglalta helyét az asztal körül. 
 	– A mai éppen el entéte a tegnap esti időjárásnak –
 	mondta az ablak felé tekintve Mrs. Dinsmead. 
 	– Igen, ma este olyan csend van, hogy azt is meg lehetne hal ani, ha egy tű a földre esik. Akkor mama, volnál szíves tölteni? – mondta Mr. Dinsmead. 
 	Mrs. Dinsmead megtöltötte és körbeadta a csészéket. 
 	Azután letette a teáskannát, hirtelen halkan felsikoltott, és a kezét a szívére szorította. Mr. Dinsmead követte felesége rémült tekintetét, és megfordult a széken. Mortimer Cleveland ál t az ajtóban. 
 	Belépett a szobába. A modora kedves és bocsánatkérő
 	volt. 
 	– Attól tartok, megijesztettem önöket. Vissza kel ett jönnöm valamiért
 	– mondta. 
 	– Vissza valamiért!? – kiáltotta Mr. Dinsmead. Az arca lila volt, az erei kidagadtak a nyakán. – Szeretném tudni, hogy miért! 
 	– Egy kis teáért! 
 	Gyors mozdulattal kivett valamit a zsebéből, és az asztalról pedig felemelt egy teáscsészét. Tartalmának egy részét belétöltötte a bal kezében tartott kis kémcsőbe. 
 	– Mit... mit csinál? – hápogta Mr. Dinsmead. Az arca krétafehér lett, a lila szín varázsütésre eltűnt róla. Mrs. 
 	Dinsmead halk, ijedt sikolyt hal atott. 
 	– Mr. Dinsmead, feltételezem, hogy olvas újságot. Sőt biztos vagyok benne. Nemrégiben tudósítás jelent meg arról, hogy egy egész családot megmérgeztek. Némelyikük felépült, némelyikük nem. Jelen esetben egyikük nem épült volna fel. Erre a kézenfekvő magyarázat az elfogyasztott disznósajtkonzerv lett volna. Mi történt volna azonban akkor, ha az orvos gyanakszik, és nem fogadja el a 
 	konzervelméletet? 
 	Arzénes 
 	csomag 
 	van 
 	az
 	éléskamrájában, az alatta levő polcon van a tea. A felső
 	polcon lyuk van éppen a megfelelő helyen, és mi sem természetesebb feltevés annál, hogy az arzén véletlenül belekerült a teába? Legfeljebb Johnnie fiát lehetett volna gondatlanságért megróni. 
 	– Én... én azt sem tudom, mit beszél – zihálta Dinsmead. 
 	– Azt hiszem, hogy nagyon is tudja. – Mortimer másik teáscsészét emelt fel, tartalmát újabb kémcsőbe töltötte. Az egyikre vörös, a másikra kék címkét tett. 
 	– A vörös címkés üvegben Charlotte csészéjéből, a kékben Magdalenéből 
 	származó 
 	tea 
 	van. 
 	Kész 
 	vagyok
 	megesküdni arra, hogy az elsőben négyszer–ötször annyi arzént fogok találni, mint a másodikban – mondta. 
 	
 	– Ön megőrült – mondta Dinsmead. 
 	– Ó, dehogy, egyáltalán nem. Mr. Dinsmead, ma reggel azt mondta nekem, hogy Magdalen a vér szerinti leányuk. Az örökbe fogadott gyermek Charlotte, aki annyira hasonlít az anyjára, hogy amikor az édesanyjáról készített miniatűrt ma reggel megpil antottam, eleinte azt hittem, hogy Charlotte– t ábrázolja. Saját lányuknak kel ett volna örökölni a vagyont, de miután lehetetlen volt Charlotte– t, ál ítólagos leányukat eltüntetni és valaki, aki ismerte az anyját, a hasonlóság alánján rájöhetett volna az igazságra, nos, ezért a teáscsésze aljára csipetnyi arzént helyezett. 
 	Mrs. Dinsmead hirtelen felvihogott, miközben hisztérikusan rángatózott előre–hátra. 
 	– Teát, azt mondta, teát, ne limonádét készítsek –
 	nyögdécselte. 
 	– Tartsd a szádat, jó? – üvöltött rá a férje. 
 	Mortimer látta, hogy Charlotte tágra nyílt eszemmel, elképedve néz rá az asztal túlsó oldaláról. Ekkor valaki megfogta a kezét, Magdalen ráncigálta magával hal ótávolságon túlra. 
 	– Azok ott! – mutatott a fiolákra. – A papa. Csak nem fogja... 
 	Mortimer a leány vál ára tette a kezét. – Gyermekem, ugye nem hisz a múltban. Én igen. Elhiszem, hogy ennek a háznak különleges légköre van. Ha nem költöztek volna ide, az apja talán... hangsúlyozom, talán nem eszelte volna ki ezt a tervet. Ezt a két kémcsövet mindenesetre megőrzöm, hogy biztosítsam Charlotte jelenét és jövőjét. Ezen túlmenően nem teszek semmi mást, ha úgy tetszik, az S.O.S. jelzést felíró kéz iránti hálából.